75 



det grå eller det blågröna slaget. Längd 18,5 — 22 

 mm., tjocklek 14,5 — 15,5 mm. Hanen rufvar ej, 

 -men biträder med uppfödandet af ungarna. 



Bergfinken, Fringilla montifringilla, L. (Tafla IG, 

 fig. 3, ef i vårdräkt, fig. 4, Q i vinterdräkt.) 



Namn: Norrkvint; Norrtvint (Norrbotten); Eost- 

 bofink (Göteborg); Kväkare, Bräkfågel, Gräk. 

 Norska: Bjergjink, Kvaeker. Danska: Kvaelcer- 

 finke, Kvaeker, Bogfinkens horeunge, Norsk Bog- 

 finke, Kvikfinlce. Finska: Härkäpeipponen, Ryy- 

 stäjäpeipponen, Vaaravarpunen, Bohjasenpappi. 

 Lapska : Vintern. 



Hanen i sommardräkt: hufvud och hals, med 

 undantag af strupen, samt ryggen svarta, hufvudet 

 med , blå glans. Bakrygg och öfvergump hvita. 

 Stjärten svart, den yttersta pennan delvis hvit. 

 Vingpennorna svartaktiga, i infanet hvitgrå. Hand- 

 pennorna med smala, hvitgröna kanter, 4:de — 9:de 

 pennorna med en hvit fläck i utfanet vid roten. 

 De små vingtäckarna rostgula och hvita, de stora 

 svarta med hvitgula spetsar. Strupe och bröst rost- 

 gula. Öfriga undre delar hvita, sidorna med svart- 

 grå fläckar. Honan ofvan svartaktig, på hjässa och 

 rygg med smala, bruna fjäderkanter. Hufvudet 

 och nacken askgrå. Banden öfver vingen mindre 

 och brunaktiga. Strupe och bröst smutsigt rostgula, 

 öfriga undre delar grå. 



Om hösten och vintern ha hufvudet, halsen och 

 ryggen breda, bruna fjäderkanter, i nacken finnes 

 vanligen en grå fläck. Vingtäckare och armpennor 

 ha breda, rostfärgade fjäderkanter. Mot våren bli 

 hufvudets och ryggens fjäderkanter smalare och hvit- 

 aktiga. Honan har om vintern gråbruna fjäderkan- 

 ter på ryggen och breda bräm på vingtäckare och 

 armpennor. Iris brun. Näbb svart om sommaren, 

 gulaktigt om vintern. Fötter brunaktiga. Längd 

 ICO— 175 mm. Vingen 85—94 mm. 



Bergfinken bebor Europa och norra Asien ända 

 till Japan. Om vintern finnes han i södra Europa 

 och Indien. Han är en subalpin eller alpin fågel, 

 som hos oss allmännast häckar i de nordligare de- 

 larna af landet, isynnerhet i fjällens björkskogar. 

 Ett och annat par häckar dock i mellersta Sverige, 

 såsom i Uppland. I Norge finnes han öfver hela 

 landet, isynnerhet på fjällsluttningarna, men enstaka 

 kolonier häcka äfven på låglandet till och med i 

 bokskogen vid Laurvik (Collett). I Finland häckar 

 han talrikt i lappmarkskogarna och i Österbotten 

 ned till Pudasjärvi, men aftager mot söder, han 

 bäckar dock, ehuru fåtaligt, äfven i mellersta Fin- 

 land (Kuopio, Pälkäne) (Mela). I Danmark finnes 

 han så godt som endast under sina vinterströftåg, 



men då ofta mycket allmänt. Han har dock häc- 

 kat vid Ribe (Collin 1886). På Faeröarna är han 

 en gång iakttagen (1867). 



Bergfinken är en flyttfågel. Han ankommer 

 till Uppland mot slutet af april, och sträcket varar 

 omkring en vecka in i maj. Han kommer i floc- 

 kar, håller då gärna till i löfskogarua och är vid 

 denna tid vanligen mycket allmän i Vestergötland, 

 mindre talrik i Uppland och sällsynt i Bohuslän. 

 Höststräcket böljar vanligen andra veckan i oktober 

 och räcker in i november. Äfven af denna art öf- 

 vervintra några hos oss. Han håller då gärna till 

 i rönnar och oxlar och äter deras bär. Äfven från 

 Norge omtalas öfvervintrande bergfinkar till och med 

 så nordligt som vid Trondhjem. Hans lefnadssätt 

 är mycket likt bofinkens, men lockton och sång 

 äro olika, ej heller är han en så god sångare. Ofta 

 låter han höra ett kväkande läte, som mycket lik- 

 nar grönfinkens, och som Holmgren uttrycker med 

 »kvääk, kvääk». Boet hafva vi oftast funnit i björ- 

 kar, det påminner om bofinkens, men är större med 

 tjockare väggar. Det är byggdt af mossa med in- 

 blandad spindel väf, innanför mossan med ett lager 

 af torra grässtrån och innerst fodradt med fjäder, 

 tagel eller hår. Äggen, vanligen 6, mer sällan 5 

 eller 7, likna mörka bofinkägg. Längd 17,5 — 21 

 mm., tjocklek 14 — 16 mm. Endast honan rufvar. 



De sex första handpennorna af stenknilck 

 (efter Catalogue of Birds). 



Steiikiiäckslsiktet, Coccothraustes, Briss. 



Det stora, kraftiga näbbet, som är nära nog af 

 samma höjd som hufvudet, är det mest utmärkande 

 för detta släkte. Munvikarna äro försedda med 

 några tydliga borsthår. De mellersta vingpennorna 

 och do yttersta armpennorna äro tvärt afskurna, 

 hos vår art dessutom med en inskärning i infanet. 

 Fötterna äro jämförelsevis svaga med små klor. 

 Släktet räknar tre arter och underarter. Blott en 

 art Runes hos oss. 



