76 



Stenknäcken, Coccothraustes coccothraustes, (L.) 

 (Tafla 15, lig. 1, c?-) 



Syn. Fr in gilla coccothraustes, Coccothraustes 

 vulgär is, Pall., Coccothraustes linne i, 

 Malm. 



Namn: Norska: Kirsebaerfugl. Danska: Kjaer- 

 nebichr, Kirsebaerfugl. Finska : Nolckavarpunen. 



Hufvndet of van och på sidorna ljusbrunt. 

 Ett smalt band kring näbbroten och ögat samt 

 strupen svarta. Nacken grå. Rygg och skuldror 

 mörkbruna. Öfvergumpen ljusare brun. De stora 

 vingtäckarna hvitgrå — ljusbruna. Vingpennorna 

 svarta, i spetsen med stark, blå glans. Handpen- 

 norna med en stor, hvit fläck i infanet. 5:te — 9:de 

 handpennorna tvära och med en inskärning i spet- 

 sen af infanet. De innersta armpennorna bruna. 

 Stjärtpennorna svartaktiga med en stor, hvit fläck i 

 spetsen af infanet. Under grå med rödgul anstryk- 

 ning. Honan har något mattare färger, och de 

 yttre armpennorna äro askgrå, ej svarta. Iris hvit. 

 Näbb gråblått. Fötter ljusgula. Längd 180 — 197 mm. 

 Vingen 100—109 mm. 



Ungen är ofvan jämnt brungrå, på hufvud och 

 öfvergump med gul anstrykning. Det svarta på 

 hufvud och strupe saknas. Under grå, bakåt hvit- 

 aktig, strupen med gul anstrykning. Bröst och 

 mage med brunaktiga fläckar. 



Stenknäcken bebor hela Europa och går mot 

 öster till Mindre Asien och Kaukasus. I östra Si- 

 birien, Japan, det inre af Asien och i Indien ersat- 

 tes han af två närstående former. I Sverige finnes 

 han, ehuru sällsynt, här och där från Skåne till 

 Värmland, Nerike, Vestmanland och Uppland och 

 på Gotland samt säges vara iakttagen i Åsele lapp- 

 mark (af Zetterstedt). Bon äro utom i Skåne funna 

 vid Näfverkvarn vid Bråviken, i Blekinge, Halland 

 och Småland. I Norge har han blott en gång fun- 

 nits häckande nära Trondhjem, men sannolikt är, 

 att han årligen häckar, om än mycket sparsamt, 

 där i landet. Isynnerhet höst och vinter synes han 

 rätt ofta i södra och vestra Norge (Collett). I Fin- 

 land är han endast några gånger iakttagen, såsom 

 vid Kuopio (1815), upprepade gånger äfven vinter- 

 tid vid Helsingfors, där han ock häckat (Mela) samt 

 vid' Åbo (mag. P. Hj. Olsson i bref). I Danmark 

 finnes han här och hvar. På Bornholm är han 

 dock ej iakttagen (Collin). Hans förekomst är gan- 

 ska oregelbunden. Så kan han helt plötsligt för- 

 svinna från trakter, där han i flera år tämligen all- 

 mänt häckat. 



En del stenknäekar lämna nog norden om vin- 

 tern, och han förolyckas någon gång vid fyrarna, 

 men flertalet synes stanna kvar och på många stäl- 



len, äfven tämligen nordligt belägna, är han endast 

 iakttagen vintertid. 



Stenknäcken, som fått sitt namn till följd af 

 sin förmåga att medelst sitt ovanligt kraftiga näbb 

 krossa körsbärskärnor för att komma åt fröet, lefver 

 af frön och bärkärnor. Några stenknäekar lära snart 

 kunna renplocka ett körsbärsträd. Härunder sitta 

 de alldeles tysta och röja sin närvaro endast ge- 

 nom de nedfallande delarna af bären, hvilkas kött 

 försmås. 



Stenknäckens sång är ej vidare vacker. Han 

 för ett tyst lefnadssätt, håller till uppe i träden och 

 häckar i löfskogar. Boet säges ytterst bestå af fina 

 kvistar, därinnanför af rottrådar och strån, ofta 

 fodras det med ull och hår. Ett bo, vi erhållit, be- 

 stod utom några få kvistar af lafvar. Äggen, van- 

 ligen 4, stundom 3 eller 5 till antalet, äro grönak- 

 tigt hvitgrå med mörkare grå och bruna fläckar och 

 ådror. Längd 22,5—25 mm., tjocklek 17—19 mm. 

 Sannolikt häcka stenknäckarna endast errgång år- 

 ligen. 



Hänipliiigsläktet, Linota, Bonap. 



De af oss till detta släkte räknade fåglarna för- 

 delas numera vanligen så, att grönfinkarna bilda ett 

 eget släkte, Chloris, som i mycket närmar sig stefi- 

 knäckarna, och de egentliga hämplingarna ett annat, 

 Linota. I grönfinkens dräkt, som är ofläckad, ingår 

 grönt och gult, de egentliga hämplingarnas fläckiga 

 klädnad prydes däremot ofta af rödt. Näbbet hos 

 grönfinkarna är mycket gröfre och starkare, påmin- 

 nande om stenknäckarnas, samt har en, ehuru knappt 

 märkbar, antydan till inskärning bakom spetsen. 

 Denna senare saknas hos hämplingarna, hvilkas näbb 

 också är mycket svagare. Hämplingarna förenas 

 ofta med gråsiskorna, som de onekligen mycket 

 likna, till ett släkte. Munvikarna sakna borsthår. 

 Stjärten är djupt klufven. Såväl hämplingar som- 

 grönfinkar äro öfvervägande fröätare. 



Grönfinkarna finnas i hela Europa, nordvestra 

 Afrika och Palestina, Kaukasus och Turkestan samt 

 ega representanter äfven i östra Sibirien, Japan och 

 Kina. Hämplingarna bebo Europa och vestra Asien. 

 Af grönfinkarna känner man fyra, af hämplingarna 

 tre arter. 



Öfversikt af arterna: 



I. Handpennorna mer eller mindre samt 

 stjärtens sidopennor i utfanet mot ba- 

 sen gula. 



A. Armpennornas utfan vid basen utan 



gult - - L. chloris. 



B. Armpennornas utfan vid basen gult L. sinica. 



