77 



II. Ilandpenuomn mer eller mindre samt 

 stjärtens sidopennor i utfanet mot ba- 

 sen hvita. 



A. Strupen hvit med gråbruna fläckar L. cannabina. 



B. Strupen grågul, ofläckad L. Jiavirostris. 



Grönfinken, Linota chloris, (L.) (Tafla 17, 

 tig. 6, ef, fig. 7, 9.) 



Syn. Fringilla chloris, Clilorospim chloris, 

 Chloris chloris, Chloris Jiavigaster, 

 Swains, Chloris linnéi, Malm. 



Namn: Granin g, Svensk kanariefågel. Sven- 

 ska; Sampling (Vesternorrl.); Grönhämpling, Holm- 

 gren. Norska: Svenske, Svensk Irisk, Grönfink. 

 Danska: Grönirisk, Svenske. Finska: Vihreäpeip- 

 ponen, Vihertävä varpunen. 



Ofvan grågrön, öfvergumpen gulgrön. Ving- 

 pennorna svartaktiga. Handpennorna utom i spet- 

 sen med gult utfan, de inre armpennorna med grått. 

 De stora armtäckarna grå. Stjärtpennorna gråsvarta, 

 de yttre vid basen och i utfanet gula. Under grön- 

 gul. Sidorna grå. Honan är såväl ofvan som un- 

 der mer grå. 



Om vintern är hanen ofvan och på sidorna 

 brungrå med grön anstrykning. Iris brun. Näbb 

 ljust brunaktigt. Fötter brunaktiga. Längd 153 — 

 167 mm. Vingen 84 — 89 mm. 



Ungarna likna honan. 



Grönfinken bebor hela Europa, Medelhafslän- 

 derna och vestra Asien. I Sverige häckar han från 

 Skåne upp till Sundsvall och, om än sällsynt, på 

 Frösön (Sundström 1888). På Gotland är han all- 

 män. I Norge är han skäligen vanlig upp till 

 Nordland samt en gång funnen i Alten (Collett 

 1881). I Finland är han ej synnerligen sällsynt 

 upp till Vasa och Kuopio samt finnes, ehuru säll- 

 synt, till Idensalmi. Äfven träffad i trakten af 

 Uleåborg (Mela). I Danmark finnes han på många 

 ställen allmänt samt är talrikare om vintern. På 

 Faeröarna är han tillfälligtvis funnen. 



En stor del grönfinkar flytta under de kallaste 

 vintermånaderna bort ur landet, men mänga stanna. 

 I Uppland är han ej sällsynt vintertiden, och i Skåne 

 öfvervintrar han allmänt. Och liknande förhållan- 

 den råda i Norge. De, som draga söderut, åter- 

 komma tidigt i mars. I Uppland hålla de öfver- 

 vintrande grönfinkarna till bland enar och lefva af 

 enbär. Han äter eljes frön, späda knoppar och 

 bär, men förtär äfven insekter, hvarmed ock ungarna 

 delvis matas. Han förråder lätt sin närvaro genom 

 hanarnas långdragna läte, som kan återges med 

 ajääk, jääk». Sången däremot är särdeles behaglig. 

 Då hanen om våren sjunger för sin hona, går han 



af och an på en gren i hennes närhet, breder ut 

 stjärten och släpar vingarna, så att hans bjärt ly- 

 sande färger framträda i all sin prakt. 



Till häckplats väljer grönfinken helst ung gran- 

 skog, backar med stora enar eller parker med täta 

 häckar. Helst bosätter han sig i skogskanter eller 

 lundar, som gränsa till öppna marker. Han häckar 

 två gånger om året. Då första kullens ungar äro 

 kläckta, slutar hanen att sjunga och deltager i deras 

 uppfödande. Sedan ungarna lämnat redet, men me- 

 dan de ännu matas af föråldrarna, börja dessa bygga 

 ett nytt bo, och sedan börjar hanen ånyo att sjunga. 

 Ofta lägges det första nästet i enar eller granar, 

 men det andra, som bygges, sedan träden äro full- 

 löfvade, lika ofta i löfträd. Om grönfinken alltid 

 häckar om, återstår dock ännu att utröna. Det 

 vackra boet är byggdt af fina, torra kvistar, mossa 

 och lafvar samt inuti vanligen fodradt med tagel: 

 Äggen, 5 — 6 till antalet, äro blåaktigt hvita med 

 små grå och rödbruna fläckar, samlade kring den 

 tjockare ändan. Längd 18,5—21 mm., tjocklek 

 13,5 — 15 mm. 



Linota sinica, (L.) 



Syn. Chlorospiza sinica. 



Namn: Danska: Brunsvenske, Collin. 



Hanen: hufvud och bakhals askgrå med oliv- 

 grön anstrykning. Rygg kaffebrun. Öfvergump 

 gröngul. Alla vingpennorna från roten till öfver 

 midten gula, sedan svarta, i spetsen hvitgrå. Arm- 

 pennorna med ljusgrå spetsar och kanter. Handtäc- 

 kare svarta. Stjärten som hos grönfinken. Bröst 

 och sidor bruna. Mage gulaktig, bakåt hvitaktig, 

 undre stjärttäckare gula. Honan och den unge ha- 

 nen hafva hufvud och bakhals bruna samt färgerna 

 mattare. Iris mörkbrun. Näbb blekgult med mör- 

 kare spets. Fötter köttfärgade. Längd omkring 

 139 mm. Vingen omkring 79 mm. 



Af denna art, som bebor östra Sibirien, Japan 

 och Kina, fångades ett exemplar (Q eller ung ef) i 

 närheten af Kjöbenhavn (Andersen 1893*). Det är 

 första gången, ifrågavarande art, som i östern ersät- 

 ter vår vanliga grönfink, erhållits i norden, ja i 

 Europa, och den misstanken, att här kunde föreligga 

 en införd och sedan löskommen individ, har vid 

 noggrannare undersökningar ej bekräftats. Det lig- 

 ger ju ej heller något så förvånande i, att en fågel, 

 som om vintern för ett kringströfvande lefnadssätt, 

 och hvilkens utbredningsområde mot vester når till 

 90° ö. 1. från Greenwich, förirrar sig till Europa. 



* från hvilkens uppsats det väsentligaste om Linota 

 sinica är hämtadt. 



