79 



redd. I Norge häckar han längs hela vestkusten 

 från Jaederen upp till Tromsö och Lyngen samt 

 dessutom här och hvar vid odlade platser på de 

 sydliga fjällen, t. ex. Filefjeld, Dovre och Langfjel- 

 dene. Vid Öxfjord i Finmarken är han äfven fun- 

 nen (Collett). Han säges häcka på Karlö utanför 

 Uleåborg i Finland, men fullt tillförlitliga uppgifter 

 saknas. I södra Finland förekommer han höst och 

 vår samt någon gång äfven vintertiden (Mela). I 

 Danmark förekommer han isynnerhet under kallare 

 vintrar. Södra och mellersta Sverige besöker han 

 årligen vintertiden, vanligen i små flockar, ofta till- 

 sammans med den vanliga hämplingen. 



Han lägger sitt bo på en bergafsats. Det är 

 ytterst byggdt af ljung, gröna strån och gräsrötter, 

 därnäst af fina strån och andfjädrar samt innerst 

 ett tjockt lager af fårull och fina ormbunksrötter 

 (Collett 1892). Äggen, 5 — 6 till antalet, äro blå- 

 aktigt hvita med rödaktiga prickar kring storändan. 

 Längd IG, 5 — 19 mm., tjocklek 13 — 14 mm. 



SisksKiktet, Acanthis, Meyer. 



Näbbet saknar hak bakom spetsen. Munviken 

 utan borst. Stjärten klufven. Detta släkte känne- 

 tecknas liksom det föregående af näbbets form, och 

 till detsamma föra vi arter, som numera ofta för- 

 delas på skilda släkten. Stegiitsen anses tillsam- 

 mans med en närstående utländsk art ofta bilda ett 

 släkte för sig. Gråsiskorna och hämplingarna sam- 

 manslås till ett släkte, medan grönsiskan föres till 

 ett stort släkte, Chrysomitris, hvars andra arter äro 

 för vår fauna främmande. I själfva verket äro också 

 dessa tre grupper, huru lika de än kunna vara till 

 näbbform och lefnadssätt, rätt olika till dräktens 

 allmänna karaktär. 



1 Skalle af gribiska. 2 Htlfvtld, :i nilbl), sedt ofvaliifraii, 

 af steglits. 



Ölversikt af arterna: 



I. Underkäkens kantor med en afeits eller 



flik på midten (se vidstående teckning). 



A. Hjässan röd 1. A. linaria. 



I!. Hjässan svart med grågröna fjäderkan- 



ter eller grågrön med svarta fläckar 2. A. spinns. 

 II. Underkäkens kanter utan afsats eller flik 



(jämför vidstående teckning) '■'>■ A. canhwlis. 



Grönsiskan, Acanihis spinus, (L.) (Tafla 18, 

 fig. 1, o", fig. 2, 9.) 



Syn. Fringilla spinus, Chrysomitris spinus, 

 Carduelis spinus, Spinus spinus. 



Namn: Sislca. Norska: SisiJc. Danska: Grön- 

 siclsken. Finska: Vihreä varpunen. 



Hanen : hufvudet ofvan och strupen svartaktiga, 

 nacke och rygg mörkgröna med svartaktiga fläckar, 

 öfvergump gulgrön, stjärttäckare mörkgröna. Ving- 

 pennorna svarta, i infanet ljusare, utåt med smala, 

 gröna kanter. Vingtäckarnas spetsar bilda två gul- 

 gröna band öfver vingen. Stjärtpennorna svarta, 

 vid basen gröngula. Hufvudets sidor, hals och bröst 

 gulgröna, mage och undergump hvitgrå. Sidorna 

 med svarta längsfläckar. Honan är ofvan grågrön 

 med täta, svartaktiga fläckar. Vingar och stjärt som 

 hos hanen, men med ljusare kanter. Under grön- 

 grå — hvitgrå, svartfläckig, men ej med helsvart 

 strupe. 



Om vintern har hanen gröngrå fjäderkanter på 

 hjässan och strupen. Iris mörkbrun. Näbb hvit- 

 grått med mörk spets. Fötter brimaktiga. Längd 

 118—132 mm . Vingen 66 — 73 mm . 



Ungarna likna honan, men äro mer grå. 



Grönsiskan bebor hela Europa och norra Asien 

 ända till Japan. I Sverige är hon om sommaren 

 allmännast i de mellersta landskapen, i Skåne är 

 hon den årstiden sällsynt, men häckar dock på flera 

 ställen, mot norr är hon funnen ännu vid Qvick- 

 jock (Sundevall). I Norge är hon allmännast i de 

 sydöstra delarna af landet (Collett). Hon går upp 

 till Trondhjemsfjorden (Stördalen, Nilsson). På fjäl- 

 let häckar hon ej öfver granskogen, om hon än 

 stundom anträffas högre upp. I Finland är hon 

 allmän ännu vid Uleåborg och ej sällsynt i Pudas- 

 järvi. Pion finnes i ryska lappmarkens sydvestra 

 delar (Mela). I Danmark häckar hon, ehuru spora- 

 diskt och fåtaligt, men om vintern förekommer hon 

 stundom massvis. 



Under de kallaste vintermånaderna drager grön- 

 siskan mot söder. Sålunda öfvervintrar hon sällan 

 i norra Uppland. I Vestergötland åter är hon un- 

 der blida vintrar helt vanlig, liksom vid Stockholm, 

 och i Skåne öfvervintrar hon allmänt. Om vintern 

 lefver hon mest af alfrö. När granfröet börjar falla 

 på våren, när hon sig däraf, annars äfven af insek- 

 ter, med hvilka hon till stor del uppföder sina 

 ungar. 



Grönsiskans sång är liksom hennes yttre i hög 

 grad tilltalande. När lianen under parningstiden 

 med utbredda vingar fladdrar kring sin maka, eller 

 när han sjungande flyger emellan granarna, vet 

 man knappast, livad som är mest beundransvärd t, 



