81 



ined i Nordkapstrakten är hon sedd vintertiden. 

 Några utsträcka sina ströftåg till Danmark, där hon 

 midvinters är allmän, samt till Faeröarna, Tyskland 

 och Frankrike, medan andra' knappast komma söder 

 om mellersta Sverige. 



Om vintern håller hon mycket till i alar, hvil- 

 kas frön hon gärna äter. Stundom ser man hela 

 altoppar täckta af gråsiskor, som för att komma åt 

 fröna vigt klänga på kvistarna. Likaså uppsöka de 

 ogräsfrön, och vid sträng vinter komma de ofta 

 fram till husen, där de jämte gråsparfvar och andra 

 fåglar bland spillning söka föda. Stundom, ehuru 

 mycket sällan, stannar ett och annat par kvar och 

 häckar nere i mellersta Sveriges granskogar. Så- 

 lunda iakttogs hon våren 1876, då hon häckadepå 

 Kolmården (Lundborg), vid Gefle (Théel), Värm- 

 land och på Dal (Kolthoff). Och dessa par lade 

 sina ägg i vanlig tid, cl. v. s. i slutet af maj eller 

 början af juni. Collett omtalar, att gråsiskan så- 

 dana år, granen bär rikligt med frö, häckar tidigare 

 än vanligt, redan i mars och april, stundom medan 

 snön ännu ligger kvar, och då häckar hon någon 

 gång äfven på låglandet i södra Norge. I Finland, 

 där hon liksom hos oss har nordlig utbredning, är 

 hon dock funnen häckande vid Helsingfors. Gråsiskan 

 står som sångare långt efter sina släktingar grön- 

 siskan och hämplingen, men sången är mild och 

 behaglig. Vid häckplatsen sjunger hanen ofta, fly- 

 gande kring redet, medan honan rufvar. 



Boet hafva vi oftast funnit i små björkar eller 

 videbuskar, det är stundom byggdt af fina, torra 

 grankvistar och grässtrån, stundom åter af grässtrån 

 och växtull samt inuti fodradt med fjäder eller med 

 växtull. Äggen, 4 — 6, äro grönaktigt hvita med 

 grå och mörkbruna punkter och småfläckar. 



Huruvida gråsiskan lägger två kullar, känna vi 

 ej. Men sena fynd af friska ägg (i juli) eller bon 

 med ungar ( aä / 8 ) äro ej sällsynta. De bevisa enligt 

 vår åsikt intet, men å andra sidan kläcka gråsiskans 

 närmaste släktingar ofta två kullar. 



Steglitsan, Acanthis carduelis, (L.) (Tafla 18, fig. 7, 

 C?, fig. 8, ung 9.) 

 Syn. Fringilla carduelis, Carduelis carduelis, 

 Carduelis elegans, Steph., Carduelis lin- 

 néi, Malm. 

 Namn: Stegliis, Stiglils, Steglisa. Norska och 

 danska: Stillids. Finska: Tikli, Tildivarpunen. 



Rygg och skuldror bruna, nacken och öfre 

 stjärttäckarna gråhvita. Hjässan och ett band nedåt 

 halsens sidor, en smal rand kring näbbroten och ett 

 streck till ögat svarta. Pannan och strupen bjärt 

 röda. Vingpennorna svarta, vid basen ni' infanet 



samt i spetsen hvita och med ett stycke af utfanet 

 bjärt gult, som tillika med armtäckarnas spetsar bil- 

 dar ett stort, gult band of ver vingen. Stjärten 

 svart, de två yttersta pennorna på hvar sida med 

 en hvit fläck i infanet och de mellersta pennorna 

 hvita i spetsen. På hufvudets sidor och under hvit- 

 aktig, på sidorna med två stora, bruna fläckar. Kö- 

 nen lika. Iris mörkbrun. Näbb hvitaktigt med 

 svart spets. Fötter gråaktiga. Längd 140 — 152 

 mm. Vingen 79 — 82 mm. 



Ungfåglarna sakna rödt och svart på hufvudet 

 och äro såväl ofvan som under gråbruna, mörk- 

 fläckiga. Armtäckarnas spetsar gulhvita. Ving- och 

 stjärtpennornas spetsfläckar med svagt brunaktig 

 anstrykning. 



Steglitsan finnes i de flesta europeiska länder, 

 äfvensom i Sibirien, Turkestan och kring Medel- 

 hafvet. Flerestädes är hon allmän, på andra ställen 

 åter sällsynt. I Sverige är hon allmännast i de 

 _S3'dliga delarna af landet. I Uppland är hon ännu 

 talrik, men blir mot norden mer och mer sparsam 

 och saknas i Lappland. I Norge finnes hon, om 

 ock ej talrikt, upp till Trondhjemsfjorden, hvarest 

 hon årligen öfvervintrar. I Finland är hon täm- 

 ligen sällsynt, men funnen äfven i det inre af landet t. 

 ex. vid Tavastehus, Kuopio och Messuby (Mela). I 

 Danmark häckar hon här och hvar samt ströfvar 

 under vintern omkring öfyerallt. Steglitsan drager 

 visserligen under stränga vintrar söderut, och en del 

 lämnar kanske äfven landet, men hon kan dock 

 sägas vara hufvudsakligen stannfågel. 



Hon är kanske den lifligaste af våra finkar, 

 och man ser henne sällan någon längre stund stilla, 

 utom när hanen sjunger, då han vanligen sitter i 

 en trädkrona, men ej såsom så många andra fåg- 

 lar i själfva toppen. Hans vackra och omväx- 

 lande visa får man höra såväl om våren som äfven 

 på milda och vackra vinterdagar. Locktonen har man 

 sökt återgifva med fågelns gängse namn »steglits». 



Så snart ungarna äro flygfärdiga, drager familjen 

 ut på ströftåg och besöker då gärna slätterna. De 

 följas åt hela hösten och vintern, och ehuru stun- 

 dom ett par familjer slå sig tillsammans, bilda de 

 dock aldrig stora flockar. 



Steglitsan lefver mest af frön, som äfven som- 

 martiden tyckas utgöra hennes viktigaste föda. Hon 

 föredrar frön af tistlar och kardborrar, hvilka hon 

 äter med sådan begärlighet, att hon vintertiden ej 

 skyr att uppsöka dessa växter äfven inne i städerna. 

 Under häckningstiden, som infaller i maj, för hon ett 

 stilla och undangömdt lif, flyger tyst från träd till 

 träd och låter sällan höra sin lockton. Vanligen 

 häller hon då till uppe i träden och besöker sällan 



11 



