83 



gens färg med gulbruna kanter. Ving- och stjärt- 

 pennorna mörkgrå med svarta bräm och där utanför 

 smala, gulbruna kanter. Undre kroppsdelarna i 

 regel ofläckade, stundom dock med några få, hvit- 

 aktiga fläckar. Honan har på halsen, bröstet och 

 buken talrika, hvitaktiga näckar. Iris mörkbrun. 

 Näbb gult, Fötter gulbruna. Längd 220—247 

 mm. Vingen 122 — 135 mm. 



Ungen är i första dräkten brunaktigt grå med 

 hvit strupe och hvita näckar längs buken samt gul- 

 bruna fjäderkanter på ving- och stjärtpennor. Näbb 

 mörkbrunt, Fötter bruna. Under första vintern 

 liknar ungen honan, men har ännu tätare och större 

 fläckar samt svagare glans. Denna dräkt anlägges 

 bitvis, så att bröst och rygg först bli grönsvarta, 

 fläckiga, medan hufvud, vingar och stjärt ännu äro 

 brungrå. På senhösten är förändringen fullbordad. 



Staren bebor Europas vestra, centrala och norra 

 delar samt ersattes i södra Europa och norra Afrika 

 af den nära besläktade Sturnus unicolor, Temm. och i 

 Sibirien af en mycket närstående underart, St. menz- 

 bieri, Sharpe, som skiljes därpå, att hela hufvudet 

 och strupen äro rödaktigt purpurfärgade, ej gröna. 

 De starar, som bebo Faeröarna, har man velat sär- 

 skilja som en form för sig, St. faeroeensis, Fielden 

 (1872), igenkännbar på sitt större och starkare näbb. 

 I Sverige förekommer staren som häckfågel upp till 

 Östersund (Sundström) samt vid Umeå (Sundevall), 

 men är upprepade gånger iakttagen äfven vid Qvick- 

 jock. I Norge bygger han bo upp till polcirkeln, 

 men har upprepade gånger iakttagits häckande längre 

 i norr, såsom i Salten på Tromsö, i Alten, ja t. o. m. 

 vid Vardö (Collett). Enstaka exemplar anträffas då 

 och då i Finmarken. Han är funnen häckande 

 vid Röras och på Dovre kyrka i Gudbrandsdalen 

 (Collett). I södra och vestra Finland är han all- 

 män och går regelbundet upp till Vasa samt stun- 

 dom ända upp till Uleåborg. I det inre af landet 

 har han häckat vid Kuopio och Idensalmi samt är 

 funnen vid Nyslätt. I Danmark finnes han öfver 

 hela landet. 



Ehuru staren i regel flyttar, öfvervintrar dock 

 under blida vintrar en och annan. På Upsalaslätten 

 och pä Fal bygden i Vestergötland ser man stundom 

 vintertid små starnockar. Också i Norge kvarstannar 

 han stundom, till och med så nordligt som Bodö (Col- 

 lett). Äfven i Danmark öfvervintrar han stundom, 

 och vid Nykiöbing på Mors lära regelbundet åt- 

 minstone några öfvervintra (Lutken 1886). Staren 

 är en af våra tidigaste vårfåglar, han anländer till 

 södra Sverige redan de första vackra dagarna i mars. 

 Till Skåne och Öland kommer han ofta, redan i 

 februari, lill Uppland vanligen i slutet af mars eller, 



om våren är sen, i april. Vid Stavanger visar han 

 sig ofta i midten af februari. På Faeröarna är han 

 stationär. Han kommer i flockar, men fördelar sig 

 snart parvis. Så snart vädret börjar blifva vårlikt, 

 infinna de sig vid häckplatserna, som väljas i löf- 

 skogar eller lundar, där rik tillgång på ihåliga träd 

 finnas. I barrskog saknas han i regel. ■ Hans första göro- 

 mål är att omsorgsfullt bortskaffa återstoden af fjol- 

 årets bo. Paret hjälpes sedan åt att bygga, men 

 honan rufvar ensam. Hanen sitter härunder van- 

 ligen i närheten af boet, flitigt sjungande, med näbbet 

 uppåt riktadt och strupen uppblåst, då och då flaxar 

 han till med vingarna. Sången är mycket omväx- 

 lande, om ock ej så synnerligen melodisk ; än består 

 den af flöjttoner, än af ett gnisslande läte och än 

 af knäppningar. Den vanliga locktonen är ett brä- 

 kande, som ungefär kan uttryckas med »präät». 

 Första dagarna af maj är äggkullen vanligen färdig- 

 lagd, och ungarna pläga födas i midten af samma 

 månad. De äta oerhördt mycket, och växa förvå- 

 nande fort. När ungarna äro kläckta, slutar hanen 

 att sjunga och biträder med största ifver vid deras 

 uppfödande. Från dagningen till sena skymningen 

 äro föräldrarna i verksamhet. Med näbbet fullt af 

 maskar och larver eller dylikt komma de oupphör- 

 ligt till boet, och när de flyga bort, medföra de un- 

 garnas excrementer, som släppas några meter där- 

 ifrån. I början eller midten af juni äro ungarna 

 flygfärdiga, och nu slå familjerna sig tillsammans i 

 stora flockar. De öfvergifva sina häckplatser, draga 

 ut åt slätterna och föra ett kringstrykande lif.. 

 Senare på sommaren och under hösten tillbringa de 

 gärna nätterna vid sjöstränderna i höga och täta 

 vassar. 



Sent om hösten, omedelbart före flyttningen, 

 som hos oss inträffar i oktober, besöka stararna sina 

 gamla häckplatser om morgnarna två å tre dagar 

 å rad, och hanarna hoppa liksom lekande in i boet. 

 Detta förhållande är allmänt kändt på Öland, där 

 den ene af oss konstaterat detsamma, samt från 

 Skåne. Huru dessa höstbesök skola förklaras, är 

 svårt att säga. 



Collett uppger, att staren i Norge stundom 

 kläcker två kullar årligen. Något sådant hafva vi aldrig 

 kunnat iakttaga, ehuru vi egt rikliga tillfällen att 

 följa stararnas familjelif. Då den ene af oss gärna 

 önskade att något längre få behålla en del starar, 

 som häckade i hans trädgård, och som annars i 

 midten af juni lämnade platsen, fråntog han dem 

 stundom deras ägg. De byggde då nya reden ocli 

 värpte om. Följden blef, att stararna stannade nära 

 en månad längre än vanligt vid häckplatserna, Vi 

 hålla före, att de sena ungar, som anses tillhöra 



