85 



längre än handtäckarna, men kortare än armpen- 

 norna. 



Gyllingarna anses vanligen bilda en själfständig 

 familj, som stundom ej ställes tillsammans med kråk- 

 fåglarnas. Den omfattar ett par släkten, som endast 

 bebo det östra halfklotet. 



Grylliiigsläktet, Oriolus, L. 



Gyllingarna nå vanligen en trasts storlek. Gult 

 eller hvitgult, grönt och svart äro de förhärskande 

 färgerna. De lefva parvis, endast höstetid familje- 

 vis, aldrig i stora flockar, som så många andra 

 kråkfåglar. På marken röra de sig medelst klumpiga 

 hopp, aldrig gående. 



G}dlingsläktet är utbredt öfver Europa, Afrika, 

 större delen af Asien samt Australien ; det omfattar 

 öfver ett trettiotal arter, hvaraf en finnes i norden. 



Sommargylling-en, Oriolus galbula, L. (Tafia 8, 

 fig. 1, ef, fig. 2, 9.) 



Namn: Gylling, Gultrast, Sommar guling. Dan- 

 ska: Giddpirol, Gulddrossél, Bylov-Pirol. Finska: 

 KuhanJceittäjä, Keltalintn. 



Hanen: hufvud, hals, rygg och undre kropps- 

 delar höggula. Vingarna svarta med en ljusgul fläck, 

 bildad af lillvingens spets. Handpennorna i utfanet 

 kantade med gulhvitt, alla vingpennorna i spetsen 

 kantade med hvitt. Undre vingtäckare gula. Stjär- 

 ten svart, de två mellersta pennorna enfärgade, de 

 öfriga med gula spetsar. Honan liknar till tecknin- 

 gen hanen, men den gula färgen har en smutsigt 

 grönaktig anstrykning. Strupen hvitaktig. Buken 

 med några få, brunaktiga spolfiäckar. Iris röd (ef) eller 

 rödbrun (§). Näbb rödbrunt. Fötterna svartaktiga. 

 Längd 228 — 247 mm. Vingen c:a 150 mm. 



Ungen skall likna honan. 



Sommargyllingen bebor Europa och sydvestra 

 Asien samt besöker södra Afrika om vintern. I 

 Sverige är han iakttagen endast några gånger : hösten 

 1825 sköts en hona vid Ellinge, i april 1829 iakttogs 

 en hane på Hallandsås (Nilsson), ett annat vid Otenby 

 (Meves 1868), ett tredje vid Martebo på Gotland 1865 

 (Sundström), ett sköts i Idre (Dalarna) 25 / 6 1886 och ett 

 i Sillre (Medelpad) 2 7 10 1889 (Carlson). Han uppgifves 

 hafva häckat vid Vimmerby(Wallengren 1854). I Norge 

 har ett ungt exemplar tillvaratagits 2a / 10 1889 vid 

 Sandefjord (Collett 1890). I Danmark har han er- 

 hållits upprepade gånger såväl på Jylland som pli 

 öarna. Häckande har han iakttagits bland andra 

 ställeri vid Halstebro, Ribe och Odense samt på 

 Langeland och på Lolland (Collin). I Finlands syd 



östra delar häckar han ganska allmänt, och därifrån 

 har han utbredt sig åt vester till Lojo, åt norr till 

 Idensalmi och åt öster till Onega. Han är äfven fun- 

 nen vid Kangasala nära Tammerfors (Mela). 



Sommargyllingen håller helst till i trädkronorna, 

 där han väl vet att dölja sig. Hanen är en god 

 sångare. Sommargyllingens föda utgöres af insekter 

 och mjuka bär, isynnerhet skall han älska körsbär. 

 Boet, som i sitt slag är ett riktigt litet konstverk, 

 har formen af en djup skål eller pung, upphängd 

 i en horisontal grenklyka, och består af vackert sam- 

 manflätade grässtrån, rötter och dylikt. Det inne- 

 håller 4 — 5 hvita ägg med glesa, svarta eller mörk- 

 bruna fläckar kring den trubbiga ändan. Längd 28 

 —34 mm., tjocklek 21—22,5 mm. 



3 Underfam. Skrikor, Garrulini. 



Näbbet med inskärning bakom spetsen, näs- 

 borrarna täckta af borst (se nedanst. fig.). Vingarna 

 korta, afståndet från den hoplagda vingens spets till 

 stjärtens spets är längre än tarsen. Första hand- 

 pennan når ungefär halfvägs mellan hand täckfjäd- 

 rarna och armpennorna. 



Skrikorna stå den följande underfamiljen ganska 

 nära och skiljas aldrig från densamma. De afvika 

 dock genom gladare färger och något olika lefnads- 

 sätt och omfatta c:a 100 arter, fördelade på 25 

 släkten och spridda öfver större delen af jorden. 



Öfversikt af släktena. 



I. Stjärten medelmåttig, tvär eller rundad Garrulus. 

 II. Stjärten lång och vigglik Pica. 



Nötskriksläktet, Garrulus, Leach. 



Näbbets längd är medelmåttig, men det är starkt 

 och försed t med rak 

 munspringa (jämför 

 skatsläktet) och hak i 

 såväl öfver- som un- 

 dernäbbet (se vidstå- 

 ende teckning). De 

 egentliga skrikorna ha 

 äfven näbbets rygg 

 krökt, lafskrikorna 

 däremot nästan rakt. 

 Vingarna äro korta, 

 rundade med 4:e— 6:e 

 pennan längst. 



Skrikorna äro ej så sällskapliga som arterna af 

 kråksläktet, utan lefva. i regel, familjevis eller enstaka. 



Hurvud af Nötskrika V 2 n;il. storl. 



