86 



De hålla mest till i träden, på marken vistas de 

 sällan och röra sig där klumpigt hoppande. 



Från nötskrikorna åtskiljas vanligen lafskri- 

 korna som ett särskildt släkte, Perisoreus. Utom 

 genom sin något af vikande näbbform kännetecknas 

 de genom frånvaron af blått på vingen. De egent- 

 liga nötskrikorna omfatta 14 arter, spridda öfver 

 Europa, Asien och länderna söder om Medelhafvet. 

 Lafskrikorna äro 4, deras område omfattar äfven 

 Nordamerika . 



Ölversikt al' arterna. 



I. Ofvergumpen livit 67. glatt darius. 



II. Ofvergumpen rödbrun G. infanstus. 



Nötskrikan, Garru/us glandarius, L. (Tafla 

 12, lig. 3.) 



Namn: Skrika, Ollonskrika; Skogsskrika, Blå- 

 skrika (Smal.); Alskrike (Gotl.); Lortskrika (Öster- 

 götl.,Nerike);ÅVms7cn7;a(Östergötl.); Eneskrika,Ene- 

 skata (Vestergötl.) ; Skogsskata (Skåne, Smal., Vester- 

 götl.); Potatisdufva, Jordäppleslcrilca (Värml.); Pär- 

 skrika (Norrl.). Norska: Skovskrike. Danska: Skov- 

 skaclc. Finska: Närhi, Hohkanärhi ; Paskanärhi 

 (Satakunda) ; Muvisrääkkä. Lapska : Loddi-kuoska. 



Rygg och skuldror grå. Nacken, halsen bak- 

 till och på sidorna samt bröst, sidor och buk röd- 

 grå. Främre delen af hufvudet ofvan h vitgrå med 

 svartbruna, längsgående fläckar. Från näbbroten ett 

 svart band nedåt halsen. Strupe gråaktigt hvit. 

 Vingpennor svartaktiga. Handpennor utom den 1 :sta 

 med gråhvitt utfan. De yttre armpennorna med 

 basala hälften af ntfanet snöhvitt, de inre svarta och 

 rödbruna. Flertalet täckfjädrar och några af arm- 

 pennorna i utfanet blå med svarta tvärband. Öfver- 

 och undergump hvita, stjärt svart. Könen lika. 

 Iris hvit. Näbb svartaktigt. Fötter ljust gråbruna. 

 Längd 3G0 — 381 mm. Vingen 175 — 197 mm. 



Nötskrikan bebor endast Europa. I Sveriges 

 södra och mellersta delar är hon mycket vanlig, 

 men aftager norrut i antal. Hon är dock funnen 

 häckande vid Sundsvall samt vid Östersund m. fl. 

 ställen inom Jämtland (Sundström). Enstaka fåglar 

 ha förirrat sig till Umeå och Qvickjock (Nilsson). 

 I Norge är hon allmän upp till Nordlands gränser. 

 Längs vestkusten sparsammare. Norr om Namsos 

 är hon funnen i Saltdalen samt en gång i Sydva- 

 ranger (Collett). På fjällen öfverskrider hon ej gran- 

 gränsen. I Finland är hon allmän till lappmar- 

 kernas sydgräns, men är träffad t. o. m. vid Muo- 

 nio och Enare (Mela). I Danmark förekommer hon 

 öfver hela landet, men lär saknas på Bornholm (Collin). 



Nötskrikan är pä det hela en stannfågel, om 

 hon än höst och vinter gör smärre ströftåg bland 

 annat för att i ekskogarna söka sin älsklingsföda, 

 ekollonen. 



Hon finnes såväl i löfskog, särskildt där gamla 

 ekar växa, som, och i norden kanske företrädesvis, i 

 täta barrskogar. Under fortplantningstiden lefver 

 hon parvis, och man finner sällan tvänne par bosatta 

 i närheten af hvarandra. Sedan ungarna blifvit full- 

 vuxna, ströfvar familjen omkring i skogen tills mot 

 hösten, då den skingras. Med sitt lifliga och 

 bullersamma väsen lifvar nötskrikan i hög grad barr- 

 skogarna. Hennes skrik är allmänt bekant, men 

 hon låter isynnerhet vårtiden äfven höra ett slags 

 sång eller lågt kvitter. Dessutom eger hon ett läte 

 rätt lika hökarnas (Astur) lockton. Hon är föga skygg, 

 där hon ej ofredas, men blir hon förföljd, är 

 hon mycket försiktig. 



Nötskrikans älsklingsföda utgöres af ekollon, 

 och stundom kan man under den tid, då ollonen 

 äro mogna, iakttaga ett regelbundet sträck af skrikor, 

 som från närbelägna skogar flyga till ekhagarna för att 

 sedan, ofta med svalget eller kräfvan fyllda med ollon, 

 återvända samma väg. Mycket ofta gömmer nöt- 

 skrikan nötter och ollon, som hon för tillfället ej 

 orkar med, i jorden eller i trädhål o. cl. Stundom 

 återfinner hon dem ej och bidrager på detta sätt till 

 ekens, hasselns och bokens spridning. Särdeles gärna 

 förtär hon rå potatis, och vi hafva sett henne bära 

 bort sådana frän potatisfältet. Äfven äter hon säd, 

 bär, insekter, maskar, kött o. d., med ett ord: hon 

 är en utpräglad allätare. Hon är mycket begifven på 

 ägg och fågelungar och gör betydlig skada genom 

 att plundra småfåglars reden. Själfva hafva vi sett 

 henne gripa nästan fullvuxna trastungar. Om vin- 

 tern går hon på as. 



Sitt bo lägger nötskrikan vanligen i en gran. 

 Stundom hafva vi funnit det på en stubbe, i en 

 björk eller i ihåliga ekar. Härvid väljes dock alltid 

 ett hål med stor öppning och ringa djup. Flera 

 undersökta bon bestodo af fina björkkvistar och voro 

 fodrade med rotfibrer af björk. Äggen, vanligen 6, 

 mer sällan 7 — 8, äro ljusgrå, tätt fläckade med 

 brunt. Längd 29 — 33,5 mm., tjocklek 21 — 24 mm. 

 Nötskrikan är till ytterlighet öm om sin afkomma, 

 och under rufningen lämnar hon stundom ej äggen, 

 förrän man redan börjat bestiga det träd, i hvilket 

 boet finnes. 



Lalskrikan, Garru/us infausius, L. (Tafla 12, fig. 2). 



Syn: Perisoreus infaustus. 



Namn: Rödtjuxa: Télltjuxa (Härjed.); En- 

 skrika (Dalarna); Flår skrika (Ångermani.); Laf- 



