87 



vick (Norrb.). Norska: Lavskrike, Böfuhre; lieud- 

 skjöve (Gudbrandsd.) ; Ecudljuxa (Vaerdal.); Tolle- 

 skrikja, Skogaskjör (Vestl.); Gjertrudsfugl, Vlyk- 

 kesfugl, Danska: Lavskrige. Finska: Kuusanka, 

 Kuukkéli, Kuitkainen, Hepoliarakka ; Kuuskilainen 

 (Österb.). Lapska: Kuossak, Kuoska. 



Hufvudet mörkt gråbrunt. Rygg och bröst grå 

 med brunröd anstrykning. Öfvergump roströd, mage 

 och undergump ljust rostfärgade. Vingarna brun- 

 grå, pennorna med mörkare infam Handtäckfjäd- 

 rarna och handpennornas utfan vid basen roströda. 

 Stjärten starkt afrundad, dess mellersta pennor brun- 

 grå, de öfriga roströda. Iris brun. Näbb och fötter 

 svarta. Längd 270—320 mm. Vingen 137 — 150 mm. 



Ungarna likna de gamla. 



Lafskrikan bebor norra Europa och norra Asien. 

 I Sverige går hon ned till Dalälfven och är t. o. m. 

 funnen vid Stockholm (Nilsson) samt Nerike och 

 Värmland (Sundström). Mot norr går hon lika långt 

 som granskogen. I Norge häckar hon från Fin- 

 marken ned till Nordmarken vid Kristiania och södra 

 Telemarken (58 '/„ ° N. Br.) (Collett). I de södra 

 delarna håller hon till i granskogens högre belägna 

 delar. I Finlands nordliga delar är hon en vänlig- 

 häckfågel, som t. o. m. går något norr om gran- 

 gränsen. Mot söder är hon vanlig vid Kajana samt 

 har häckat vid Kuopio. I Danmark är hon aldrig 

 med säkerhet funnen. 



I barrskogarna, som utgöra hennes uteslutande 

 hemvist, ser man ofta lafskrikan draga omkring i 

 små sällskap. Hon är nyfiken och orädd samt un- 

 dersöker allt för henne ovanligt. Om man t. ex. 

 härmar en fågels jämmerskrik, visar hon sig stun- 

 dom på endast några få alnars afstånd och skräm- 

 mes ej af att se människan. Hon hoppar lifligt 

 omkring i träden, klängande än på deras stammar 

 än hängande under och än på grenarna, häri liksom 

 i allt sitt beteende och sitt lefnadssätt påminnande 

 om mesarna. Hon förföljes stundom af småfåglar, 

 som sannolikt förstå, att de i henne hafva en fiende. 

 Hon är i likhet med nötskrikan en ifrig äggplun- 

 drare och förgriper sig stundom på vuxna småfåglar 

 eller smärre däggdjur såsom sorkar. Liksom nöt- 

 skrikan är hon för resten allätare. Om sommaren 

 tyckes hon mest lefva af bär, insekter, sniglar o. d. 

 Hon går gärna på as och angriper skogsfågel, som 

 fastnat i fångstmännens snaror. 



Lafskrikan häckar mycket tidigt om våren, 

 redan i början af april, medan snön ännu ligger 

 djup i de norrländska skogarna. Boet läggas på 

 grenarna, vanligen inne vid stammen af någon liten 

 tät grin. Del består af torra pinnar och lafvar samt 

 stundom någol ängsull och är inuti tjockt fodradt 



Hufvud af skata, och näbb setlt uppifrån, 



uäsborsten å venstra sidan ilro af klippta, 



sa att näsborren synes. 



med fjäder,- ofta med hvita ripfjädrar. Äggen, 4 — 5 

 till antalet, variera mycket både till teckning och färg, 

 vanligen äro de grönaktigt smutshvita och tecknade 

 med grå och bruna fläckar. Längd 30 — 33 mm., 

 tjocklek 22—23 mm. 



Skatsläktet, Pica, Briss. 



Skatorna föras ofta till de egentliga kråkorna och 

 ej till skrikorna, som de dock så väl till lefnadssätt 

 som byggnad mer likna. Deras näbb har en in- 

 skärning bakom spetsen, men är i olikhet med skri- 

 kornas böjdt (se 

 vidstående teck- 

 ning, jämf. fig. 

 sid. 85), hvilken 

 böjning äfven fin- 

 nes hos själfva 



munspringan. 

 Vingarna äro run- 

 dade med 4:de och 



5:te pennorna 

 längst och den 1 :a 

 smal och kort (c:a 

 6 cm.). Skatorna 



bebo Europa, nordvestra Afrika samt norra Asien 

 ned till Himalaya, Kina och Formosa och Nordame- 

 rikas vestra delar. Tre arter äro kända, en bebor 

 norden. 



Skatan, Pica pica, (L.) (Tafla 12, fig. 1). 



Syn: Corvus pica, Cleptes pica, Pica caudata, 

 Keys. & Bias., Pica rustica, Scopoli, Pica europaea, 

 Cuv., Pica linnéi, Malm. 



Namn: Skjura, Skjora, Skära, Sköra, Skär, 

 (Gotl. och Smal.— Norrb.); »Skams fugel» (Vester- 

 götl.). Norska: Skjaere, Skjor, Skjur, Skjer, Tun- 

 fugel. Danska: Skade; Heister (Möen). Finska: 

 Harakka. Lapska : Ruos' a-karanas. 



Hufvud, hals, rygg och bröst samt öfver- och 

 undergump äfvensom sidor och benets fjädrar svarta. 

 På bakiyggen en gråhvit tvärfläck. De stora täck- 

 fjädrarna och handpennorna grönsvarta med en lång, 

 bred, hvit fläck på infanet. Armpennorna metall- 

 glänsande, blågröna, den dolda delen af infanet 

 svart, de smärre vingtäckarna bilda en stor, hvit 

 fläck. Stjärten viggformig med yttersta pennorna 

 endast af ungefär halfva stjärtens längd, glänsande 

 grön, i spetsen med blå glans, pennornas infan svart. 

 Könen lika. Iris svartbrun. Näbb och fötter svarta. 

 Längd 485— 500 mm. Vingen 188— 200 mm. Stjär 

 ten 221 — 272 min., dess sidopennor 133 — 147 mm. 



Ungarna likna dr gamla, 



