88 



Man har ofta velat uppställa de sibiriska och 

 centralasiatiska skatorna som en art för sig, Pica 

 leucoptera, emedan det hvita längs handpennornas 

 infan hos dem sträcker sig till eller nära till pen- 

 nornas spets. Collett (1881) liar emellertid visat, 

 dels att skatorna i Finmarken ofta ha dessa fläckar 

 lika stora som P. leucoptera, dels att äfven söderut 

 förekomma exemplar, som likna dessa. Det hela 

 torde således inskränka sig till individuella varia- 

 tioner. På Jaedcren äro skatorna i regeln skalliga, 

 ett förhållande, som iakttogs redan 1833 och som 

 sannolikt sammanhänger med deras lefnadssätt där- 

 städes (Collett 1877). 



Skatan bebor hela det palaearktiska området 

 samt finnes äfven i norra Amerika. I Sverige är 

 hon allmän öfver nästan hela landet, äfven på Got- 

 land. På Öland är hon mindre allmän (Sundström). 

 De nordligaste platser, där hon finnes, torde vara 

 Karesuando och Arjeploug, hvarest hon dock ej 

 stannar hela året, utan regelbundet flyttar bort un- 

 der vintern. I Norge går hon längre mot norden. 

 Hon är allmän ännu i Alten och förekommer statio- 

 när på alla under hela året bebodda platser i Fin- 

 marken såsom på Tamsö i Porsanger och i Sj 7 dva- 

 ranger (Collett). På fjällen går hon åtminstone så 

 högt som barrskogen. I Finland är hon allmän 

 upp till Enontekis och Kandalax samt förekommer, 

 ehuru sällsynt, i Enare och Utsjoki (Mela). I Dan- 

 mark förekommer hon öfver hela landet. Hon lär 

 i detta århundrade ha aftagit betydligt i antal och 

 är därför på många ställen sällsynt. Detta förhål- 

 lande tillskrifves dels stenmården dels människans 

 åtgärder. På Island och Faeröarna saknas hon. 



Skatan trifves hos oss bäst vid människobo- 

 ningar. Man ser henne ofta hoppa omkring bland 

 boskapen, och hon sätter sig ej sällan på ryggen af 

 svin eller kor. I likhet med öfriga kråkfåglar är 

 skatan mycket intelligent, och hon skiljer lätt emel- 

 lan vän och fiende. Ser hon, att hon är omtyckt, 

 visar hon föga skygghet samt lär sig snart att känna 

 de personer, som hylla henne, men märker hon, att 

 man vill henne illa, blir hon till ytterlighet skygg 

 och försiktig. Vid en landtgård, där skatorna voro 

 nästan halftama, nedlade den ene af oss i flera skators 

 åsyn ett exemplar. Då lian efter någon tid åter 

 besökte stället och visade sig på gården, fl ögo ska- 

 torna skriande bort och samlade sig enligt sitt vanliga 

 sätt vid dylika tillfällen uppe i några höga träd, 

 h varifrån de med högljudt skratt tillkännagåfvo sin 

 ängslan och oro öfver det förnyade besöket. Lika- 

 väl som skatan känner igen sina ovänner bland 

 människor, känner hon till sina andra fiender. Så 

 snart en hök, uggla eller räf visar sig, blifva de af 



skatorna mottagna med det vildaste skrän och jagas 

 ofta bort häraf. Genom sin vaksamhet gagnar skatan 

 andra, och så väl tama som vilda fåglar förstå att 

 taga sig till vara, när de höra skatornas larm. 



Liksom de öfriga kråkfåglarna är äfven skatan 

 allätare. Vid gårdarna lifnär hon sig till stor del 

 af affall. Om hon än kan anses nyttig som ett slags 

 renhållningshjon, äfvensom genom att förtära insekter, 

 så blir hon å andra sidan ofta skadlig genom att 

 förstöra andra fåglars ägg och ungar. Sålunda är 

 hon nog oblyg att ur starens bo utdraga och för- 

 tära hans ungar. 



Sitt bo lägger skatan vanligen i toppen af högre 

 träd. En gammal sägen påstår, att hon skulle 

 lägga sitt bo högt, när hon väntar en regnig, samt 

 lågt, när hon väntar en varm och solig sommar, i 

 förra fallet undvikande regndropp, i det senare 

 sökande skugga. Enligt vår erfarenhet lägger hon 

 boet högt, där hon vanligen ej får ha det i fred för 

 okynniga pojkar. Vi hafva på ställen, där skatan 

 är fredad, ofta sett henne lägga sitt bo lågt t. o. m. 

 i slånbuskar och rishögar. Äfven på skogfattiga 

 trakter tvingas hon att häcka lågt. Boet, som är 

 mycket stort, består af pinnar, det är öfvertäckt af 

 ett glest, men starkt tak. Själfva reden är vackert 

 byggd af jord, rötter, hår och liknande. Äggen, van- 

 ligen 7, mer sällan 8 — 9, äro blekgröna, tätt be- 

 strödda med grönaktigt bruna fläckar. Längd 31 

 — 37,5 mm., tjocklek 22,5—24 mm. 



I vissa trakter t. ex. Vestergötland borttager 

 allmogen ofta ett par af skatornas ägg och låter 

 dem i stället utkläcka ett hönsägg, som blifvit fläc- 

 kadt mecl sot eller dylikt, och lyckas detta vanligen. 

 Sedan kycklingen kläckts, nedtages han ur boet 

 och slappes till en höna. 



4 Underfam. Corvilli. 



Näbbet saknar tydlig inskärning bakom spetsen. 

 Näsborrarna döljas af borst. Vingarna tämligen 

 långa, afståndet från dessa till stjärtspetsen alltid 

 mindre än tarsens längd. Första handpennan är 

 längre än de kortaste armpennorna. 



Denna underfamilj omfattar 53 arter, fördelade 

 på 14 släkten, spridda öfver hela jorden. I Norden 

 företrädes den af två släkten. 



ÖlVersikt af släktena 



I. Näbbsömmen rät och underkäken inuti 



med en längsgående köl (se fig. sid. 89) Nucifraga. 



II. Näbbsömmen böjd och underkäken utan 



köl Corvus. 



