90 



matstrupen fulla af nötter. Vid snötäckt mark iakt- 

 tog den ene af oss, hur en nötkråka likt en hack- 

 spett bearbetade en nöt för att komma åt dess kärna. 

 Oftast knäcker hon dock nötterna utan svårighet 

 med näbbet, och härvid gör knölen i undernäbbet 

 god tjänst. Nötkråkans vanliga skrik, som höst och 

 vinter ofta höres, påminner om så väl nötskrikans 

 som kråkans, dock mest om den förras. 



Under fortplantningstiden lefver hon i spridda 

 par tyst och tillbakadraget. Man hör då aldrig hen- 

 nes välkända skrik, och hon visar sig mycket sällan. 

 Om man någon gång öfverraskar henne, flyger hon 

 genast till ett tätt träd och förblir där orörlig, så 

 länge man är i närheten. Sedan ungarna blifvit 

 kläckta, är hon lättare att upptäcka. Maten till 

 dem bär hon i matstrupen och har ofta denna så 

 full, att halsen på undersidan synes ans välld. Ge- 

 nom att iakttaga föräldrarna på deras regelbundna 

 färder till och från boet samt genom att lyssna till 

 ungarnas skrik, medan de matas, kan man upptäcka 

 nästet. Ungefär vid midten af någon tät gran lägger 

 nötkråkan sitt bo på ett underlag af torra pinnar, 

 redet består af granlaf, bast och torra grässtrån 

 samt fodras inuti med granlaf, fina strån, bast och 

 dylikt. Äggen finner man i mars, april eller 

 början af maj. Ett bo, som fanns på Dal den S6 / 4 

 1868, innehöll redan nyfödda ungar, i ett annat från 

 samma landskap ( 25 / 4 1877) funnos kläckfärdiga ägg. 

 Äggen, 3 — 5, likna små ljusa, glesfläckiga kajägg och 

 äro till färgen blåhvita med fina, gråbruna prickar. 

 Längd 32 — 34 mm., tjocklek 24 — 25 mm. 



Kråksläktet, Corvus, L. 



Genom frånvaron af knöl på insidan af under- 

 näbbet afviker kråkornas näbb från nötkråkornas. 

 Deras vingar äro äfven relativt längre. Deras färg 

 är öfvervägande svart, hvartill ofta kommer grått 

 eller brunt. De flesta af dem häcka parvis, men 

 lefva om höst och vinter i stora flockar, endast rå- 

 kan och kajan häcka vanligtvis i stora kolonier. 

 Deras bon äro konstlösa och sakna tak. 



Samtliga äro allätare. De hålla mycket till på 

 marken, där de röra sig med lätthet, vanligen gående 

 med skiftes visa steg. 



Kråksläktet omfattar c:a 50 arter, spridda öfver 

 hela jorden med undantag af Sydamerika och Nya 

 Zeeland. Man har stundom uppdelat detsamma i 

 flera: Colaeus, omfattande kajorna; Corone, kråkorna; 

 Corvus, korpen, och Trypanoeorax, råkan. 



Öfversikt af arterna: 



I. Stjärten minst 25 mm. längre än de 

 hoplagda vingarna. 



A. l:sta handpennan längre än de yttre 

 armpennorna, men ej så lång som 

 de innersta. 



1. Skuldror och rygg ljusgrå, af 

 annan färg än hufvudet och 



vingen C. cornix. 



2. Skuldror och rygg svarta af 

 samma färg som vingar och 



hufvud C. corone. 



B. lista handpennan längre än de yttre 

 och lika med eller längre än de inre 

 armpennorna. 



1. Tarsen längre än näbbet, mätt 

 från pannan. 



a. Bandet öfver nacken skif- 

 tande i silfvergrått, buken 



mörk C. monedida. 



b. Bandet öfver nacken hvitgrått, 



buken gråhvit C. äauricas. 



2. Tarsen kortare än eller lika med 



näbbet, mätt från pannan C. corax. 



II. Stjärten föga längre än de hoplagda vin- 

 garna C frugilegus. 



Kråkan, Corvus cornix, L. (Tafla 13, fig. 2). 



Syn: Corone cornix. 



Namn: GråJcråJca; Mar sJcråka (Smal.); »Bonn- 

 orre» (Nevike); »Kajsa» (Södertörn). Norska : KraaJce. 

 Danska: Krage, Graakraage. Faeröarna: Kråaka, 

 Kråka. Finska: Vares. Lapska: Vnoracas, Vuoras'. 



Rygg och skuldror, hals baktill, buk och sidor 

 samt öfver- och undergump askgrå med mörka spo- 

 lar. Hufvud och strupe till ett stycke ned på brö- 

 stet samt vingar och stjärt svarta med svag, blå 

 glans. Könen lika, men honan är vanligen något 

 mindre. Iris svartbrun. Näbb och fötter svarta. 

 Längd 485 — 524 mm. Vingen 310—340 mm. 



Ungarna likna nästan de gamla. 



Kråkan förekommer öfver hela Europa, norra 

 Afrika samt norra och mellersta Asien. I Sverige, 

 Norge, Danmark och Finland förekommer hon nästan 

 öfver allt och är särskildt allmän vid hafskusterna, 

 kring insjöarna och på slättbygden. Längst mot 

 noiT aftar hon dock i antal, men finnes öfver hela 

 Finmarken och är i Sverige iakttagen upp till Erea- 

 wara (67° 24' N. Br.), där Lilljeborg såg de sista krå- 

 korna 1875 (Sundström). I Enare och Ustjoki är 

 hon sällsyntare än i öfriga delar af Finland. I Dan- 

 mark är hon allmän, och på Faeröarna är hon en 

 vanlig stannfågel. Till Island komma endast en- 

 staka individer sommartiden. Inne i djupa skogar 

 och uppe på högfjällen saknas hon. I Jämtlands 

 fjälltrakter är hon dock allmän kring sjöarna, såsom 

 vid Medstugesjön och Rensjön. 



