91 



Kråkan kvarstannar äfven under stränga vintrar 

 i vissa delar af landet, medan hon drager bort från 

 andra. Särskildt öfvervintrar hon gärna på de större 

 slätterna : t. ex. på Upsalaslätten, Vestgötaslätten och i 

 Skåne samt kring de större städerna. I Bohusläns 

 skärgård är hon en äkta flyttfågel, som flyttar bort 

 och återkommer ungefär samtidigt med lärkan. Den 

 ene af oss såg under 7 års vistelse (1872 — 79) vid 

 Gullmarsfjorden aldrig någon kråka under vinter- 

 månaderna. Detta förefaller så mycket mer an- 

 märkningsvärdt, som klimatet är ganska mildt, och 

 föda under sillfisketiden förekommer rikligare än på 

 andra orter. Från Värmland och Norrland flyttar 

 hon likaledes under vintern. Till Jämtland åter- 

 kommer hon i februari, till Luleå vanligen de sista 

 dagarna af mars eller början af april. Från Norge, 

 där en del kvarstannar året om, äfven i Finmarken, 

 flytta dock årligen många bort; hon iakttages så- 

 lunda ofta från fyrarna på väg söderut, och i oktober 

 1884 öfverraskades en massa kråkor utanför Lister- 

 land af en storm och omkommo, öfver 600 clrefvo 

 i land (Collett). Äfven vid de svenska fyrarna ses 

 hon draga söderut i oktober och komma åter i febr. 

 — april. M. v. Wright omtalar, att Ålands kråkor 

 hvar höst skola ffytta öfver till Sverige. Ehuru de 

 då vanligen invänta gynnsam vind, omkomma de 

 icke desto mindre stundom på färden. 



Kråkan lefver under fortplantningstiden parvis, 

 och man finner sällan eller aldrig två par bosatta 

 i omedelbar närhet af hvarandra. I Vestergötland 

 och Uppland lägger hon vanligen sina ägg sista 

 veckan af april, och ungarna äro utflugna i slutet 

 af juni. En eller annan sen kull träffas dock. På 

 eftersom maren slå kråkorna sig tillsammans i stora 

 skaror och ströfva omkring till sent på hösten, då 

 de draga sig till slätterna eller städernas omgifnin- 

 gar. Under denna tid hafva de bestämda nattställen, 

 oftast i mindre skogsdungar, där de om aftonen från 

 när och fjärran samlas i stor mängd. 



Kråkan äter nästan allt, hvad hon kommer 

 öfver. Hon förtär äfven under sommaren gärna 

 säd, och vi hafva någon gång sett kråkor i stor 

 skala göra skada på mognande hvetefält. Många 

 nyttiga fåglar beröfvar hon deras ägg. I skärgår- 

 darna samt vid större insjöar och träsk är hon rent 

 af en plågoande för vadare och simfåglar. Vid 

 Hornborgasjön i Vestergötland har den ene af oss 

 iakttagit talrika, af kråkor förstörda ägg efter becka- 

 siner, brushanar, änder, sothöns och doppingar, och 

 mot ejdern far hon ej bättre fram. Värst torde 

 hon vara mot doppingar och sothöns, hvilka knap- 

 pas! få behålla sina ägg, förrän vassen blifvit nog 

 hög att dölja deras bon. De flesta fåglar och isyn- 



nerhet vadare lefva ock i ständig fiendskap med 

 kråkan, och särskildt spofvar, vipor, snäppor, tär- 

 nor och måsar förfölja henne skrikande, så snart 

 hon visar sig i närheten af deras häckplatser. Äfven 

 småfåglar beröfvar hon ägg och ungar och bidrar 

 sannolikt till, att de så ofta få lägga om. Om man 

 således bedömer kråkan från jägarens eller fågel- 

 vännens synpunkt, blir domen ej blid. Något an- 

 norlunda ställer den sig stundom, afkunnad från 

 jordbrukarens ståndpunkt, ty om kråkan ock kan 

 göra äfven honom skada och förtret, så gör hon ibland 

 kanske än större nytta genom att hålla efter insekter, 

 råttor och möjligen sorkar. Från Faeröarna berättas, 

 hur kråkorna, när de ej med näbbet kunna öppna 

 en mussla eller dylikt, flyga upp i luften därmed 

 och genom att låta den falla mot klippan krossa 

 densamma. 



En gängse tro är, att marskråkan skall vara 

 särskildt ätbar, och detta är så till vida sant, som 

 kråkan alltid är ätbar, således äfven i mars, men 

 de unga kråkorna på sommaren och hösten äro 

 dock ojämförligt bättre och kunna till smaken fullt 

 jämföras med s. k. kramsfågel. 



Sitt bo lägger kråkan vanligen i en trädtopp 

 och väljer därtill helst ett högt träd. Där träd sak- 

 nas, lägger hon det på en bergafsats eller någon 

 gång i en yfvig buske. Boet är byggclt af torra 

 kvistar, jordtorfvor eller dylikt och inuti fodradt 

 med mossa, hår och ull. Äggen, vanligen 4—5, 

 mer sällan G, äro grågröna med bruna fläckar. 

 Några på Faeröarna funna kråkägg voro ofläckade, 

 grönaktiga. Röda kråkägg omtalas som en stor 

 sällsynthet. Längd 39—46,5 mm., tjocklek 28— 

 33 mm. 



Svartkråkan, Corvus corone, L. (Tafla 13, fig. 3). 



S}'n: Corone corone. 



Namn: Danska: Sortlcrage, Bavnehrage. Fin- 

 ska: Musta vares. 



Hela fågeln är svart med svag, blå glans. Kö- 

 nen lika. Iris svartbrun. Näbb och fötter svarta. 

 Längd c:a 475 mm. Vingen c:a 325 mm. 



Dunen på hufvud och hals spetsiga, ej rundade 

 och ej heller upp- 

 rispade som hos 

 råkan. Näbbet är 

 mer krökt och gröfrc, 

 ej så sträckt som 

 hos råkan (jämför 

 vidstäendo teckning 

 med fig. sid. 94). 

 l:sta handpennan kortare än den 9:cle (jämför äfven 

 artöfversikten sid. 90). Genom här angifna kännc 



Hufvud af svarlkr&lta, '/ 2 ° at - storlek. 



