92 



tecken torde svartkråkan lätt kunna skiljas från den 

 unga räkan, som hon liknar och med hvilken hon 

 ofta förväxlas. Huruvida svartkråkan är en själf- 

 ständig art, därom härska olika åsikter. Mänga 

 anse henne för en färgvarietet af den grå, säkert är, 

 att hon upprepade gånger iakttagits i »blandadt 

 äktenskap» med denna. 



Svartkråkan bebor Europa och norra, Asien till 

 Japan, nordvestra Indien och Kina. Dock förekom- 

 mer hon vanligen ej på samma trakter som den 

 vanliga kråkan, utan ersätta eller representera de 

 hvarandra. I Europa är hennes utbredning, i stort 

 sedt, sydvestlig. I Sverige är hon med säkerhet 

 skjuten vid Örbyhus ( G / 10 1882), exemplaret i Up- 

 sala univ. zool. mus., på Gotland nära Klintehamn 

 i januari 1895 och vid Ystad (maj 1872, Carlson). 

 I Norge har hon skjutits i Hedemarken, i Aamot 

 och iakttagits vid Kristiania och möjligen ännu på 

 ett par ställen (Collett). I Finland är hon anmärkt 

 vid Kexholm ( 4 / 1856), också vid Ludernoje Polje 

 i Olonetz är hon iakttagen. I Danmark är hon 

 sällsynt, men har dock häckat där och äfven parat sig 

 med den grå kråkan (Collin 1888). 



Kajan, Corvus monedula, L. (Tafla 13, fig. 5). 



Syn: Lycos monedula, Colaeus monedula. 



Namn: Kyrlchaja, »Klas»; AlliJca (Skåne); 

 Tornkråka (Sörml.); Svartfågel (ÖL). Norska: Kaje, 

 Kaa, Ravnkaate. Danska: Allilce, Kaa. Paeröarna: 

 Hetlandslcraaka. Finska : Naalika, Halchinen, Kirlc- 

 JcohaJékinen. 



Ryggen svartgrå med smala, ljusare fjäderkanter.' 

 Hufvudet ofvan, trakten kring näbbet, strupen samt 

 vingar och stjärt svarta med svag glans. Nacken 

 samt halsens rygg och sidor askgrå. Buk och under- 

 gump svartgrå, den förra med något ljusare fjäder- 

 kanter. Honan har det grå på halsen mörkare och 

 svartblandadt. Iris hvit. Näbb och fötter svarta. 

 Längd 340—373 mm. Vingen 226—249 mm. 



Ungen liknar honan, men är på hals, bröst 

 och buk smutsigt brungrå. 



Kajan finnes öfver hela Europa och norra Afrika 

 samt ersattes i större delen af Asien af den mycket 

 närstående Corvus dauricus. I Sverige torde Upsala, 

 Falun och Karlstad ungefär beteckna nordgränsen 

 för det område, där hon regelbundet och allmänt 

 häckar, dock går hon längs kusten längre norrut. I 

 Tuna och Harmångers kyrkor i Gestrikland samt vid 

 Alnö kyrka (nära Sundsvall) häckar hon äfven årligen 

 (Sundström). På Gotland bygger hon i ett fåtal 

 kyrkor (Kolmodin). I Norge är hennes nordgräns 

 vid Trondhjemsfjordens inre delar. Längs vestkusten 

 häckar hon sparsamt; vid Kristiania ej alls, men 



mycket talrikt kring Mjösen. Hon förirrar sig dock 

 någon gång längre norrut. Sålunda har ett exem- 

 plar blifvit funnet vid Lofoten och ett par i Salt- 

 dalen (Collett). Hon är allmän på en del platser 

 i södra och mellersta Finland upp till Nyslott och 

 Onegas norra strand och är stundom anträffad längre 

 norrut såsom i Idensalmi, Kajana ( 18 / 6 1859), iUleå- 

 borg (7 5 1855) (Mela). I Danmark är hon allmän. 



De flesta kajor lämna Skandinavien vintertiden, 

 men en del återkomma, så snart långvarigare blid- 

 väder inträffar, och om vintern är mild, stanna de 

 ofta kvar i tämligen stort antal t. o. m. så nord- 

 ligt som vid Upsala och Trondhjem. Danmark läm- 

 nar hon blott under mycket stränga vintrar. 



Kajan är en behaglig och godmodig fågel, som 

 ej stör andra läglar och ej låter störa sig af dem. 

 Sålunda häckar hon ofta tillsammans med dufvor, 

 och om hon än lägger sitt bo så långt ifrån duf- 

 vorna som möjligt, ser man henne dock aldrig 

 ofreda dem, ehuru de bo under samma tak. Kajan 

 tyckes fullkomligt sakna de öfriga kråkfåglarnas rof- 

 lystna natur, och vi ha aldrig sett henne angripa 

 andra fåglars ägg eller ungar. Hon tyckes till stor 

 del lefva af säcl, som hon om vintern plockar ur 

 hästspillningen på vägarna samt höst och vår på fäl- 

 ten, men hon förtär äfven en mängd insekter. Någon 

 nämnvärd skada torde hon aldrig åstadkomma, och 

 särskildt genom att förtära fullväxta ollonborrar är 

 hon rätt nyttig. 



Hon flyger lätt och snabbt och drager om da- 

 gen ut åt slätterna efter föda, där hela skaror ofta 

 samlas. I skymningen återvända de under skrik 

 och skrän till häckplatsen eller något annat lämp- 

 ligt ställe för att där tillbringa natten. Hennes läte 

 är ett kort, men starkt: »kiak, kiak» eller »jack, jack», 

 som hon ofta låter höra under flykten. 



Möjligen hålla makarna tillsammans hela året 

 om, eller förena de sig redan på hösten. Man ser 

 dem nämligen vanligen vid hvarandras sida, och om 

 en skock kajor sitta tillsammans, kan man dock 

 iakttaga, hur de äro fördelade i par. Kajan häckar 

 i kolonier och väljer helst till bostad kyrktorn eller 

 gamla ruiner äfven midt inne i städerna, men hon 

 bygger också stundom sitt bo i ihåliga träd. Hen- 

 nes rede är ganska enkelt, det består af några kvi- 

 star och strån och är inuti fodradt med hår och 

 ull. Holmgren omtalar, att han sett kajor rycka 

 hår till sitt bo från en lefvande kalfs rygg. Äggen, 

 som läggas i slutet af april eller början af maj, äro 

 blågröna med svartbruna och grå fläckar. Längd 

 31—38 mm., tjocklek 24—26 mm. 



Kajans kött är godt att äta, ungfåglarnas t. o, 

 m. läckert. 



