93 



Corvus dauricus, Pall. (T:\fla 13, fig. 6). 

 Syn: Golaeus dauricus. 



Ofvan svart med svag purpurglans. Vingtäc- 

 -karé och armpennor med grön glans. Hufvud och 

 strupe till ned på bröstet samt undre stjärttäckare 

 svarta, äfvenledes med purpurfärgad anstrykning. 

 Orontäckarna och nacken med inblandadt gråhvitt. 

 Öfriga nedre delar och ett band rundt halsen grå- 

 hvita. Könen lika. Näbb och fötter svarta. Längd 

 omkring 335 mm. Vingen 228—240 mm. 



Ungarna ha ej så klara färger som de gamla, 

 bröstet och halsen äro mer grå. 



Af denna kaja, hvilkens egentliga hem är nord- 

 östra Asien från Altai till Kamtschatka och Japan, 

 iakttogos vid Nykarleby (J. Sahlberg 1883) i Finland 

 tvänne exemplar, hvaraf det ena förvaras i Helsingfors 

 universitets samlingar. 



Korpen, Corvus corax, L. (Tarla 13, fig. 1). 



Namn: Rami (Skåne); Ram (Helsingl., Vester- 

 götl., Gotl.). Norska: Ravii, Korp. Danska; Rami. 

 Faeröarna: Ravnur, Korpur; Q v ujtravnur (den kvit- 

 fläckiga varieteten). Island: Hrafn, Krumm. Fin- 

 ska: Korpi, Kaarne. Lapska: Pultokas, Karanas, 

 Solffan. 



Hela fågeln svart med blå glans. Strupens 

 fjädrar långa och tillspetsade. Stjärten starkt af- 

 rundad. Könen lika. Iris svartbrun. Näbb och 

 fötter svarta. Längd 630 — 710 mm. Vingen 400 

 — 458 mm. 



Ungarna likna de äldre, men ha svagare 

 glans. 



På Faeröarna förekommo ofta hvitbrokiga korpar, 

 som stundom ansetts bilda en varietet, Corvus leu- 

 chopheus, Vieillot, eller C. faeroeensis, Schlegel. De 

 skola dock numera vara mycket sällsynta. 



Korpens utbredningsområde omfattar hela Eu- 

 ropa, norra och. mellersta Asien samt Grönland och 

 norra Amerika ned till Mexico. I nordöstra Afrika 

 ersattes lian af en närstående art, C. urnbrinus, He- 

 denb. I Skandinavien förekommer han öfveraflt 

 från Skåne till Nordkap och ryska gränsen. All- 

 männast torde han vara vid hafskusten, särskildt 

 Ishafskusten. På Gotland är han äfven en allmän 

 häckfågel. I fjälltrakterna häckar han spridd, och 

 många af de inre bygderna och slätterna besöker 

 han endast sällan och om vintern. I Finland finnes 

 han öfver hela landet (Mela), liksom i Danmark, 

 ehuru han där mångenstädes är mycket sällsynt, 

 3 .ni vid Viborg (Collin). Pä Bornholm ses han 

 blott vintertid. 



Korpen är en tämligen stationär fågel, som ej 

 företager några regelbundna flyttningar, om han än 

 höst och vinter gör mer eller mindre långa utfärder 

 till slättlandet och skärgården. Han är en mycket 

 intelligent fågel, skygg och försiktig, när han för- 

 följes, djärf och närgången, när han ej ofredas. 

 Hans syn är förvånande skarp, däremot toi"de lukt- 

 sinnet ej vara bättre utbildadt än hos andra fåglar. 

 Den ene af oss lade under en vinter ut en räfkropp 

 utanför sitt fönster. På natten föll djup snö och 

 betäckte kadavret. Efter någon tid blottades det 

 något litet, och en skata upptäckte snart, att där 

 fanns något ätbart. Hittills hade inga korpar visat 

 sig, men så snart skatan funnit något, infunno de 

 sig från flera håll, och inom kort var en hel skara 

 korpar församlad omkring kadavret. Säkerligen 

 hade korparna fjärran ifrån iakttagit skatan, och så 

 snart en eller två styrt kosan ditåt, hade de andra 

 följt. Härvid var det tydligen synen, ej lukten, som 

 ledde dem. 



Korpen går gärna på lik, och det var med tanken 

 därpå, som den ene af oss en gång på Grönland, vid 

 åsynen på långt håll af några korpar, lade sig på 

 rygg och låtsade sig vara död. Korparna närmade 

 sig i allt trängre och trängre kretsar och voro slut- 

 ligen så nära, att fläkten af deras vingar kunde 

 kännas. När de slutligen satte sig och hoppande 

 nalkades, nödgade försiktigheten att ej fortsätta 

 leken längre. Och så snart det förmenta liket bör- 

 jade titta, togo korparna, förfärade, till flykten. 



Korpen är vid insjöar och isynnerhet i skär- 

 gården en ytterst skadlig fågel, en den värsta äggplun- 

 drare och ungröfvare. Ja, Collett anför, att kor- 

 parna på vissa ställen i Bergens stift nästan utrotat 

 ejdem. Han dödar öfven sjuka eller döende dägg- 

 djur och fåglar, men att han, som man stundom 

 uppgifvit, skulle angripa får, betvifla vi. Sommar- 

 tiden öppnade korpar hafva ofta innehållit endast 

 insekter, och under eftersommaren förtära de en 

 mängd gräshoppor. 



Korpens flykt är uthållig, och man ser honom 

 stundom högt uppe i rymden utföra verkliga mäster - 

 prof i flygkonst. Hans vanliga läte kan tämligen 

 återges med »korp, korp», men hanen har äfven ett 

 annat läte, som han sällan låter höra och som han 

 tyckes ha svårt att få fram. När han flyger högt i 

 luften, ser man honom stundom höja sig något, 

 krypa ihop och falla några alnar rakt ned, och just 

 i detsamma »slår han klunken», som folket i Vester- 

 götland säger. Detta läte är ett klangfullt »klong» 

 eller »kang» . En tam korp, som den ene af oss iaktta- 

 git, lät ock efter mycket prut och medelst belöningar 

 förmå sig att frambringa detta för honom svåra läte. 



