94 



Tama korpar visa vanligen stor begåfning, 

 främmande hata och förfölja de, men sluta sig 

 till gårdens invånare, både människor och djur. 

 Sin vårdare känna de igen,- stundom äfven 

 efter längre skilsmässa och vägra ibland att taga 

 föda från någon annan. De äro alltid, liksom för 

 öfrigt alla kråkfåglar, tjufaktiga och ofta strids- 

 lystna; för barn kunna de t. o. m. blifva farliga. 



Vinter som sommar hafva de sina bestämda 

 nattkvarter, hvilka på de hvita excrementerna äro 

 lätta att finna. Om våren eller rättare på eftervintern 

 börjar korpen inreda sitt bo. Han lägger det endera 

 i en brant bergvägg, och i sådana fall vanligen så, att 

 boet är skyddadt af någon öfverhängande klippa, 

 eller ock i toppen af något högt träd. Det består 

 af torra, tämligen grofva grenar och jordtorfvor samt 

 fodras inuti med hår och dylikt. Äggen, vanligen 

 ti, mer sällan 3 — 5, äro smutsgröna med bruna 

 Häckar. Man finner dem i slutet af mars eller bör- 

 jan af april. Längd 47 — 55 mm., tjocklek 34 — 

 36,5 mm. 



Råkan, Corvus frugilegus, L. (Tafla 13, fig. 4). 



Syn: Trypanocorax frugilegus. 



Namn: Eauk (Gotl.); Svartlcråka (Hall.). Nor- 

 ska : Blaakraalee. Danska : Raage, Slaaraage, Korn- 

 krage. Faeröarna: HjaUlandslcräaJca, Hjaltlanäs- 

 Jcrålca. Finska: Peltovaris, Pieni Jcorppi. 



Hela fågeln svart med mer eller mindre starkt 

 blåviolett glans. Nackens fjädrar mycket täta, glän- 

 sande med bred liksom upprispad spets, ge nästan 

 intrycket af en tät hårpäls. De gamla råkorna slita 

 genom att borra i jorden bort fjädrarna kring näb- 

 bet, så att trakten kring näbbroten blir bar. Könen 

 lika. Iris svartbrun. Näbb och fötter svarta. Längd 

 460—483 mm. Vingen 301 — 321 mm. 



Hufvud (1) af gammal och (2) af ung råka (efter C. G. Fridenen). 



Ungfåglarna hafva ännu ej nött bort fjädrarna 

 kring näbbroten, ej heller har deras näbb nått 

 samma längd som de äldres (jämför vidstående teck- 

 ningar). Vingar och undre kroppsdelarna ega sva- 

 gare glans hos ungarna. 



Från svartkråkan, som rätt mycket liknar unga rå- 

 kor, skiljas de dels genom sitt spetsigare, rakare näbb 

 (jämför teckningen sid. 91 med vidstående fig.) dels 

 därigenom, att råkan har 1 :sta handpennan lika lång 

 som eller längre än de inre armpennorna och 9:de 

 handpennan, medan kråkorna ha densamma längre 

 än de yttre, men ej så läng som de innersta arm- 

 pennorna. Äfven nackens fjädrar äro olika (jämför 

 beskrifningen af svartkråkan). 



Råkan bebor hela Europa, Centralasien och nord- 

 västra Indien. I Danmark och sydliga Sverige, i 

 Skåne och på Öland är hon mycket allmän. Hon 

 häckar äfven i Halland vid Onsala (Sundström) samt 

 på Gotland vid Hamre (Kolmodin). På vestgöta- 

 slätten, där hon numera är allmän, uppträdde hon 

 i början af 1860-talet vid Stora Hälla och spred sig 

 därifrån först öfver Falbygden och sedan vidare. 

 Den nordligaste koloni vi känna ligger vid Slätte, 

 strax norr om Elgarås. Men äfven utom sitt häck- 

 ningsområde anträffas råkan mycket ofta. Inom 

 Bohuslän, Värmland, Östergötland, Uppland, Jämt- 

 land m. fl. landskap, ja, t. o. m. uppe vid Qvick- 

 jock är hon funnen och har tillfälligtvis häckat på 

 flera af dessa ställen. Särskildt var hon vintern 

 1875—1876 allmän öfver en stor del af Sverige, 

 och hon synes ofta nog öfvervintra äfven så nordligt 

 som i Jämtland. I Norge häckar hon sällan och till- 

 fälligtvis, men besöker ofta landet, isynnerhet kust- 

 trakterna, om våren (mars— maj) och hösten samt 

 öfvervintrar stundom. 1875 — 1876 års invandring 

 omfattade äfven Norge och sträckte sig ända till 

 Röros och Ostfinmarken (Collett). I Finland är 

 hon aldrig funnen häckande, men iakttages stundom 

 mycket talrikt om hösten och vintern. Hon är 

 funnen så långt norrut som vid Muonio, Kittilä och 

 Sodankylä. Faeröarna besöker hon årligen i febr. 

 och mars (Collin). 



Råkan är en äkta slättfågel, som trifves bäst 

 på stora, odlade fält eller betesmarker. Hon är 

 mycket sällskaplig samt uppträder vanligen i stora 

 flockar, ofta tillsammans med kråkor och kajor. 

 Hon flyger lätt och snabbt samt låter under flykten 

 höra sitt skrik, som något erinrar om kråkans. I 

 löfskogar, helst i på slätten belägna dungar, ha rå- 

 korna sitt nattkvarter, och där samlas de om aft- 

 narna ofta i oerhörda skaror. På södra Öland, där 

 hon finnes i stor mängd, sågo vi dem hafva 

 bestämda betesmarker och rationelt undersöka slät- 



