95 



ten. De återkomrno alltid om morgnarna till den 

 plats, där de slutat föregående afton, samt flögo då 

 samma väg, som de återvändt kvällen förut. 



Eåkans kött är ej dåligt till föda, isynnerhet 

 äro ungarna goda och ätas rätt allmänt i Skåne. 



Håkan häckar i täta kolonier och ofta i så stort 

 antal, att man inom ett litet område kan räkna 50 

 — 100 bon, hvaraf ej sällan flera i samma träd. 

 När de tidigt om våren bygga sina reden, vilja de 

 gärna stjäla byggnadsmaterial från h varandra, kifvas 

 ofta om det och föra mycket oväsen. Boen likna 

 kråkbon, de bestå af torra pinnar, jordtorfvor och 

 strån samt fodras med hår och dylikt. Äggen, 4 

 — 5, sällan 6, likna kråkägg, men äro något mindre, 

 blekt gråaktigt gröna med bruna fläckar. Längd 

 38 — 46 mm., tjocklek 24 — 29,5 mm. 



2 Underordn. Clamatores. 



Från Oscines 



Venster fot af sånglärka. 



skiljas hithörande fåglar lättast 

 genom beskaffenheten af tars- 

 sulans beklädnad (se vidstå- 

 ende teckning), de sakna äfven 

 oftast sångmuskelapparat (und. 

 lärkorna). Sidensvansarna ega 

 emellertid ej alltid en delad 

 tars-sula och räknas ej heller 

 alltid till Clamatores, utan 

 föras af bland andra Sundevall 

 till samma familj som törn- 

 skator och flugsnajDpare. Si- 

 densvansarna ega äfven sång- 

 muskelapparat. 



Öfversikt af familjerna inom Clamatores. 



I. Näbbet kort och rakt, inuti mot 

 spetsen icke plattadt; tungan räc- 

 ker fram mot näbbspetsen. 



A. De inre armpennorna icke för- 

 längda. Baktåns klo lika myc- . 



ket böjd som de öfriga 9 fam . Ampelidae. 



B. De inre armpennorna förlängda. 

 Baktåns klo mindre böjd än de 



öfriga 10 fam. Alaudidae. 



II. Näbbet långt och nedböjdt, inuti 

 mot spetsen plåtlåd t; tungan myc- 

 ket kort 11 fam. Upupidae. 



9 Fam. Sidensvansar, Ampelidae. 



Sidensvansarna, Ii vilkas mest typiska släkte 

 företrädes af vår nordiska sidensvans, bilda 



en liten familj, som svårligen kan närmare 

 definieras och om hvilkens ställning i systemet 

 tvifvel råder. Den omfattar 9 arter, förde- 

 lade på 5 släkten, som bebo Europas och 

 Asiens norra delar samt Amerika, äfven det 

 södra. 



Sidens van ssläktet, Ampelis, L. 



Näbb medelstort, liksom öfriga ampeliders för- 

 sedt med hak, något ansvälldt med rundade näs- 

 borrar, täckta af framåtriktade fjädrar. Fjäderdräkten 

 silkeslen, yfvig. Hjässan med en lång tofs. Vingen 

 lång, spetsig. Lackröda bihang på arm- och ofta 

 på stjärtpennorna. Sidensvansarna bebo både den 

 gamla och den nya världens nordliga delar och före- 

 taga om vintern tämligen oregelbundna vandrin- 

 gar mot söder. De omfatta tre arter, hvaraf en 

 finnes i norden. 



Sidensvansen, Ampelis garrulus, L. (Tafla 8, tig. 8). 



Syn: Bombycilla garrula. 



Namn: Rönnbärshane, Snötyppa (Smal.); 

 Kramsfågel (Smal., Vestergötl.) ; Sivensvans, Sibet- 

 ' svans (Helsingl.); Toppsparf (Vesterbotten). Norska: 

 Sidensvans. Danska: Sidensvands, SilJceliale; Shit- 

 teren (Christiansö). Finska: TUM, Pihlajalintn, 

 Korvarastas, JouMlintu. Lapska: Pällje-rastis. 



Ofvan och under grå, på hufvud, hals, rygg 

 och bröst med brunröd anstrykning. På hjässan en 

 lång, spetsig tofs. Ett band från näbbroten öfver 

 ögat samt strupen svarta. Handtäckarna svarta med 

 hvita spetsar. Handpennorna svartaktiga, med spet- 

 sen utåt kantad af gult, inåt af hvitt. Arnrpen- 

 norna svartgrå med i utfanet hvita spetsar och lack- 

 röda bihang. Stjärten inåt vid basen grå, utåt svart 

 med gul spets och stundom med små röda bihang. 

 Undre stjärttäckare brunröda. Könen lika, men ho- 

 nan har något kortare tofs samt ofta smalare gul 

 stjärtspets och kortare röda bihang. Iris mörkbrun. 

 Längd 202—218 mm. Vingen 113—122 mm. 



Ungfåglarna sakna det hvita på handpennornas 

 spets och ha endast utfanet i spetsen gulhvitt samt 

 vanligen färre och mindre röda bihang. 



Sidensvansen häckar i Europas, Asiens och Ame- 

 rikas nordligaste delar. Inom Sverige har han iakt- 

 tagits häckande i Muonioniska (Wolley 1857), 

 vid Karesuando, i Jämtland (Sundcvall, Sundström) 

 samt i Värmland (Nilsson). I Norge är lian med säkerhet 

 funnen häckande i Sydvaranger och i Alten samt i Val- 



