96 



ders, Gudbrandsdalen och Österdakn (Collett)*. I Fin- 

 land häckar han i Lappland och norra Österbotten 

 såsom på Carlsö utanför Uleåborg (Dresser), äfven 

 är han sommartid iakttagen på flera ställen i mel- 

 lersta och södra Finland (Mela). Sidensvansen kan 

 på en viss ort än vara rätt allmän, än kan han 

 nästan alldeles saknas på samma trakter. 



Om vintern drager han oftast söderut och be- 

 söker då vanligen Danmark samt äfven England och 

 kontinenten, någon gång södra Frankrike, ja, han 

 skall t. o. m. ha iakttagits i Algier, äfven på 

 Faeröarna skall han vara funnen (Collin). Men hans 

 ströftåg återkomma oregelbundet, och han uppträder 

 i mycket växlande antal. Vanligen är han talrik 

 under några år å rad för att sedan åter bli sällsynt. 

 Orsakerna till växlingarna i hans uppträdande, som 

 något påminner om nötkråkans, torde knappast 

 kunna anses utredda. Hvarken den rikliga förekom- 

 sten af rönnbär eller stränga vintrar synas öfva in- 

 flytande på hans flyttning söderut. Vintertiden är 

 sidensvansen alltid samlad i flock, vanligen hålla 

 de till i toppen af ett träd, där de, helt tröga, sitta 

 långa stunder, endast då och då flygande från gren 

 till gren, från en trädtopp till en annan. Så länge 

 rönn- och oxelbär finnas, lefver sidensvansen så godt 

 som uteslutande af dessa. När nämnda föda tagit 

 slut, förtär han frukter af slån (Prunus spinosa), 

 hagtorn och nypon, fram på eftervintern enbär samt 

 i nödfall berberisbär och rågbrodd. Han är en 

 mycket glupsk fågel, som behöfver stora kvantiteter 

 föda. Om sommaren lefver han mest af insekter 

 såsom mygg o. d. Kedan i mars lämna de flesta 

 Uppland, men någon gång hafva vi sett en och an- 

 nan kvar vid Stockholm ännu i början af maj. 

 Någon sångare är sidensvansen ej, hans vanliga läte 

 är en drillande hvissling. Vid boet hålla sig siden- 

 svansarna tysta, och ljudlöst smyger han sig där- 

 ifrån, om man nalkas detsamma. Paren häcka en- 

 staka. Boet lägges vanligen på grenarna af en gran. 

 Det består ytterst af grankvistar, innanför af skägg- 

 laf, grässtrån och dylikt. Äggen, 4 — 5, äro hvita 

 med rödgrå anstrykning och svartbruna prickar. 

 Längd 23—26 mm., tjocklek 16,5—18,6 mm. 



10 Fam. Lärkor, AlaudMae. 



Lärkorna ha ett oftast medellångt, endast 

 sällan långt, men alltid kraftigt näbb med 



* Uppgiften (Collett 1869), att sidensvansen af W. Lillje- 

 bovg är funnen familjevis vid Sulilälma, beror enligt medde- 

 lande från Prof. Lilljeborg på ett misstag, möjligen kan en lik- 

 nande iakttagelse af T. Thorell ligga till grund lör uppgiften. 



svagt böjd rygg och utan hak bakom spetsen. 

 Såväl öfVer- som undernäbbet är mot spetsen 

 urholkadt, rännformigt med skarpa kanter, ej 

 platt eller svagt hvälfdt. Näsborrarna äro 

 delvis täckta af en fjäderbeväxt hinna. De ega 

 en väl utbildad sångmuskelapparat. 



Alla lärkor äro slätt- eller steppfåglar, eller 

 bebo de fjälltrakterna: Lärkorna omfatta 74 

 arter och många underarter, fördelade på 21 

 släkten, samt bebo Europa, Asien, Afrika och 

 norra Amerika. De flesta tillhöra Afrika, en 

 tillhör Australien. 



Lärksläktet, Älauda, L. 



Hufvudets fjädrar, mer eller mindre färlängda, 

 kunna resas i en eller som hos berglärkan två tof- 

 sar. Vingarna stora och långa, l:sta handpennan 

 nrycket smal och kort, 3:dje och 4:cle nästan lika 

 långa och längst. De inre armpennorna mycket 

 breda, nå på den hoplagda vingen längre bakåt an 

 de yttre, sålunda påminnande om förhållandet hos 

 ärlor och piplärkor. De inre handpennorna och de 

 yttre armpennorna i spetsen urnupna (se teckningen 

 å nästfölj. sida). Stjärten af medelmåttig längd eller 

 kort, i spetsen något klufven. Tarsens baksida med 

 "a — 7 tydliga tvärsömmar. Baktåns klo vanligen myc- 

 ket lång och nästan rak eller föga böjd, (se fig. sid. 

 95). Den öfvervägande färgen är grå eller gråbrun, 

 blandad med svart. Könen äro vanligen lika, och 

 ungarna likna tämligen de gamla, men äro ofvan 

 mer fläckiga. 



Lärkorna äro starkt byggda och undersätsiga 

 fåglar. De lefva nästan ständigt på marken ; på fält 

 eller öppna hedar, med hvilkas färg deras egen öfverens- 

 stämmer, isynnerhet höst och vår. Vanligen söka 

 de ock att dölja sig genom att »trycka» likt höns- 

 fåglarna. De röra sig gående eller springande och 

 kunna ej hoppa. På marken äro de tröga och lång- 

 samma, men de flesta arter flyga skickligt. Många 

 äro goda sångare, som sjunga under flykten. De torde 

 till större delen vara insektätare, men förtära äfven 

 frön. De flesta i norden förekommande lärkor äro 

 flyttfåglar, blott tofslärkan är stannfågel. Till lef- 

 nadssätt liksom till det yttre erbjuda de rätt mycken 

 likhet med piplärkorna samt i viss mån med fält- 

 sparfvarna. 



Lärksläktet uppdelas vanligen i flere: Lullula, 

 omfattande trädlärkan, Galerita, tofslärkorna, Alauda, 

 till hvilket vår sånglärka räknas, och Otocoris, de s. k. 

 homlärkoma, till hvilka vår berglärka hör. 



