97 



Öfversikt af arterna. 



I. På nedre delen af halsens främre sida 



en större, svart fläck A. alpestris. 



II. Ej någon större, svart fläck på nedre de- 

 len af halsens främre sida. 



A. Den yttersta stjärtpennan i yttre sido- 

 hälften och i spetsen rent hvit A. arvensis. 



B. Den yttersta stjärtpennan i yttre sido- 

 hälften och i spetsen icke rent hvit. 



1. Fjädrarna på hjässan förlängda 

 till en spetsig tofs. Första och 

 andra sidopennorna i stjärten 



längs yttre fanet rostgula A. cristata. 



2. Fjädrarna på hjässan äro långa, 

 men bilda icke någon spetsig 

 tofs. Andra — fjärde sidopennorna 

 i stjärten med en hvit fläck vid 



spetsen A. arborea- 



Berg-lärkan, Alauda a/pestris, L. (Tafla 21, fig. 7). 



Syn: Otocorys alpestris, Otocorys flava, (Gmel.), 

 Phileremos alpestris. 



Namn: Sandlärka. Norska: Bjerglaerke, Sand- 

 laerke. Danska: Bjerglaerke. Finska: Tunturi- 

 leivonen, Kellolintu. Lapska: Pjellu-cicas, Buos- 

 saalap. 



Of van brungrå med glesa, brunsvarta fläckar, 

 nacke och bakhals med rödaktig anstrykning. Ving- 

 pennorna svart bruna, 2:dra pennan med smal, gulhvit 

 kant, de öfriga gråkantade. Stjärtens båda mellersta 



Vinge af sånglarka-f 3 /* af nat. storlek), a första liandpennan. 



pennor gråbruna, de öfriga svarta, de båda yttersta 

 pennorna i utfanet smalt kantade med hvitt. Öfver 

 pannan och ögonen ett gult band, som bakom den 

 svarta kindfläcken förenar sig med strupens gula 

 färg, återstoden af pannan samt ett bredt band från 

 näbbroten nedåt öfver kinderna och en stor fläck 

 vid haleroten svarta. Tätt bakom den svarta pannan 

 tvänne små svarta sidotofsar. Buken ocb under- 

 gurnpen hvitaktiga, sidorna grå eller gulgrå. 



Om vintern är pannans svarta färg uppblandad 



med grågult och fläckarna på ryggen framträda 

 knappast, hvarjämte den rödvioletta tonen på nacken 

 är svagare. Honan liar mindre rena färger. Iris 

 mörkbrun. Näbb svartaktigt, det undre vid roten 

 ljust. Fötterna svarta. Längd 169 — 195 mm. 

 Vingen 110 — 115 mm. 



Ungen ofvan svartaktig med starkt fram- 

 trädande, runda, rostgula fläckar i spetsen af hvarje 

 fjäder. Strupe gul, bröst grågult med svartbruna, 

 tämligen matta fläckar. Vingarna med brungula 

 fjäderkanter. Fötter ljusa. 



Berglärkan bebor såväl nya som gamla världens 

 nordliga delar, om vintern flyttande söderut. I 

 Sverige är hennes sydligaste kända häckplats Oviks- 

 fjällen i Jämtland (1887, Kolthoff). Hon är äfven 

 funnen häckande på Vallispiken vid Qvickjock samt 

 torde bebo många af våra lapplandsfjäll. I Norge 

 häckar hon fåtaligt vid Röros, på Dovre och i Kviekne 

 samt allmänt i hela Finmarken åtminstone ned till 

 70° N. Br. (Collett). I Finland häckar hon i lapp- 

 marksfjällen och är under flyttningen iakttagen i 

 de södra och mellersta delarna (Mela). Hon saknas 

 på Spetsbergen och Island, men är några gånger 

 funnen på Grönland. Om vintern är hon ej synnerli- 

 gen sällsynt på mellersta och södra Sveriges slätter och 

 kommer sålunda i mängd till Malmötrakten i Skåne 

 (C. Möller i bref). På Upplandsslätten förekommer 

 hon i små flockar hvarje vinter. I Bohuslän är 

 hon funnen ("V,, 1872, Kolthoff) på Gåsö samt på 

 Hanö i de yttre skären i stora skaror i oktober 

 1887 (Sundström). På Ölands södra udde var hon 

 allmän sista dagarna af oktober 1891 och 1895 

 (Kolthoff). Hennes höstflyttning går således öfver 

 Sverige, och många synas öfvervintra här i landet. 

 Äfven i södra Norge har hon iakttagits under hösten, 

 ehuru relativt fåtalig. På Jaederen öfvervintrar hon. 

 I Danmark är hon vintertiden upprepade gånger 

 iakttagen. 



Berglärkan häckar i Finnmarken nere vid stran- 

 den, men på fjällen söderut först tämligen högt 

 öfver trädgränsen. Till uppträdande och lefnadssätt 

 visar hon rätt mycken likhet med snösparfven, med 

 hvilken hon under vintern ofta sällskapar. Hon 

 höjer sig i likhet med den vanliga lärkan under 

 sång högt upp i luften. 



Hennes bo lägges vanligen i en fördjupning på 

 marken och består af torra grässtrån eller fina rötter, 

 blandade med något mossa, och är inuti fodradt med 

 växtull; bon från Lappland ofta med renhår. Äggen, 

 vanligen 4 till antalet, äro ljust brunaktiga med 

 blekblå och mörkbruna fläckar, ofta bildande en 

 krans kring tjockändan. Längd 20,5 — 23 mm., 

 tjocklek 15 — 16 min. 



18 



