98 



Sänglärkan, Alauda arvensis, L. (Ta fin 21, fig. (.i). 



Namn: Lärka, Åkerlärka, Topp/lärka; Tofs- 

 lärka (Vestmanl.) ; Himmelslärka (kring Ystad); 

 Lärsk, Lärse (Helsingl.); Lär/tja (Dalarna); Leirilie 

 (Gotl.). Norska och danska: Laerke, SanglaerJee, Top- 

 laerke; Marklaerke (Danm.). Faeröarna: Lerkur, 

 Lerki. Finska: PeltoleivoKen, Kiuru, Kivenviha; 

 Kivenlieriäinen (Satakunda). 



Of van brunsvart med breda, gråaktiga fjäder- 

 kanter. Vingarna svartbruna med ljusa fjäderkanter. 

 Stjärten svartbrun, yttersta pennan till större delen 

 hvit, den andra ined hvitt utfan, de mellersta bredt 

 kantade med grått. Ett ljusgrått band öfver ögat. 

 Strupen och bröstet rostgrå, stundom stötande i gult, 

 bröstet och strupens sidor med brunsvarta småfläckar. 

 Buken och undergumpen hvitaktiga, sidorna brun- 

 grå med långa, gråbruna spolfiäckar. Könen lika. 



Vinterdräkten är ofvan mörkare med breda, 

 rödgrå fjäderkanter. Iris brun. Näbb brunt, det 

 undre vid roten ljust. Fötter gulbruna. Längd 

 168—205 mm. Vingen 101 — 120 mm. 



Ungen ofvan med rostgula — gulhvita, breda. 

 fjäderkanter och innanför dem en svart rand. Fläc- 

 karna på bröstet äro otydligare än hos de gamla. 



Sånglärkan finnes öfver hela Europa, norra 

 Asien, Himalaya, nordvestra Indien, norra och 

 mellersta Kina samt besöker under vintern i stor 

 mängd norra Afrika. Hon är åkerfältens och slät- 

 ternas barn och är hos oss på passande lokaler 

 mycket allmän. Hon aftager dock mot norden 

 och blir sällsynt norr om åkerbrukets gräns. I 

 Sverige är hon funnen till Öfvertorneå samt vid 

 Karesuando, Juckasjärvi, Gellivare och Qvickjock 

 (Sundevall). I Norge finnes hon i Finnmarken: så- 

 väl på Tam so i Porsangerfj orden som vid Nyborg 

 i Varanger har hon sannolikt häckat, likaledes på 

 Tromsö, men först vid Bodö häckar hon regelbundet. 

 Söder om Bodö finnes hon på öppna slätter i låg- 

 landet, längs vestkusten dock endast på en del låga 

 öar och angränsande kust (Collett). I Finland 

 är hon allmän upp till lappmarkens gräns, men 

 blir där sällsyntare- (Mela). Hon är dock funnen 

 bland annat i Utsjoki (Sundevall). På Faeröarna 

 förekommer hon höst och vår samt är en gång 

 funnen häckande där (Collin). 



Lärkan är en af våra tidigaste flyttfåglar. In- 

 träffar ihållande blidväder, så att gärdena bli bara, 

 kommer hon oftast redan i februari, och på Jae- 

 deren på Norges vestkust är detta hennes vanliga an- 

 komsttid. Enligt våra anteckningar växlar tiden 

 för Vestergötland mellan den 6:te februari och 30:de 

 mars. Inträffar köld och snö, sedan lärkorna kommit, 



försvinna, de åter, möjligen återvända de söderut. 

 Om hösten flytta- de bort i oktober. Någon enda 

 gång öfvervintrar en eller annan, och ha vi funnit 

 sådana både i Vestergötland och på Upsalaslätten. 

 Äfven i Norge, isynnerhet på Jaederen och längs syd- 

 kusten, öfvervintrar hon ofta. 



Lärkan är onekligen en af vårt lands älskligaste 

 fåglar, och få torde de vara, som ej glädjas åt hennes 

 drillar, så mycket mer som hon är vårens första 

 sångare och förlänar lif och omväxling åt de en- 

 formiga slätterna och åkerfälten. Är vädret mildt 

 och vackert, börjar hon sjunga genast efter ankom- 

 sten, men inträffar snö och ruskväder, slår hon sig 

 tillsammans i stora flockar och ströfvar omkring på 

 fälten för att söka bara fläckar. Stundom sjunger 

 lianen sittande på en tufva, men vanligen höjer han 

 sig under ihållande sång med liksom dallrande vingar 

 rakt upp och stiger ofta så högt, att han knappt 

 synes för det obeväpnade ögat. Efter en stunds oaf- 

 bruten sång sänker han sig åter, först sakta, och 

 störtar slutligen som en pil ned till marken. Äfven 

 sedan ungarna blifvit födda, sjunger hanen, ehuru 

 då mera sällan. Lärkan lägger sitt bo på släta 

 marken, och innan gräset vuxit upp, blir det så ofta 

 förstördt, att endast ett försvinnande fätal torde få 

 behålla de först lagda äggen. Ett tiotal bon, som 

 den ene af oss en vår iakttog, blefvo alla förstörda, 

 sannolikt af kråkor. Detta inverkar dock föga på 

 lärkans bestånd, då hon snart skaffar sig ett nytt 

 bo, och hon fortfar därmed, tills hon får behålla det, 

 när slutligen gräset eller säden vuxit högt nog att 

 lämna skydd. I första och andra boet hafva vi all- 

 tid funnit 5 ägg eller ungar, men sedan hon fått 

 flera bon förstörda, lägger hon vanligen endast 4 

 eller 3. Boet, som helst lägges på en gräsvall eller 

 i en klöfverflker, ligger i en fördjupning och är 

 enkelt byggdt af fina, torra grässtrån samt ofta inuti 

 fodradt med hår. Äggen äro till färgen gråaktiga 

 med bruna fläckar. Längd 21 — 25,5 mm., tjocklek 

 10 — 18 mm. 



Tofslärkan, Alauda cristata, L. (Tafla 21, fig. 4). 



Syn. : Galerita cristata. 



Namn : Topplärka. Danska : Toplaerke. Vei- 

 laerke. Finska: Töyhtöleivonen, Tttppsuleivo. 



Ofvan brun med svartaktiga fläckar i fjädrarnas 

 midt. Fjädrarna på hufvudet förlängda till en spet- 

 sig tofs. Vingarna, gråbruna med ljusare fjäder- 

 kanter. Stjärten svartaktig, de båda yttersta pen- 

 norna utåt kantade med rostgrå tt, de mellersta grå- 

 bruna. Ett ljust, grått streck öfver eller bakom 

 ögat. Strupen hvitgrå med mer eller mindre tyd- 



