100 



med enstaka, högre träd. Mest vistas hon på mar- 

 ken, in i täta trädkronor går hon aldrig. I träden 

 sitter hon alltid stilla och flyttar sig ej från en 

 gren till en annan samt intar vanligen en karak- 

 täristisk horisontal ställning. På marken rör hon 

 sig sakta gående och trycker ofta. Så snart hon an- 

 kommit om våren, hör man hennes sång ljuda vidt 

 omkring. Stundom sjunger hon från en trädtopp 

 eller svingar hon sig tyst upp till en rätt ansenlig 

 höjd och svänger sedan sjungande fram och åter 

 en stund, hvarpå hon åter kastar sig lodrätt ned 

 till någon trädtopp för att hvila och för att efter en 

 stund ånyo börja leken. Hennes beteende härvid lik- 

 nar således ej sånglärkans. Sången är både vacker och 

 egendomlig samt höres mycket långt. Hennes lock- 

 ton återger Holmgren rätt träffande med »lyly» 

 eller »lylyi» ; »dlidli» eller »dideklidel». När ungarna 

 blifvit kläckta, slutar hanen sjunga, och sedan de 

 blifvit flygfärdiga, håller familjen ihop hela somma- 

 ren och följes äfven åt under flyttningen. I större 

 flockar ser man dem aldrig hos oss. 



Sitt bo lägger trädlärkan på marken, dock 

 aldrig långt från träd eller skog ; det är enkelt byggdt 

 af fina, torra grässtrån. Äggen, som vi funnit ny- 

 lagda i början af maj, äro vanligen 4, men skola 

 stundom vara 5 eller 6, till färgen äro de grå eller 

 hvitaktiga med bruna fläckar. Längd 20 — 23 mm., 

 tjocklek 14,5 — 17 mm. 



11. Fam. Härfåglar, Upupidae. 



Härfåglarnas fåtaliga familj omfattar en- 

 dast ett släkte. Den utmärlces genom näb- 

 bets beskaffenhet. (Se s. 95.) De inre arm- 

 pennorna äro kortare äD de yttre, ej lika 

 långa med dessa som hos lärkorna. Härfåg- 

 larna föras ofta i närheten af lärkorna, men 

 förenas äfven stundom med den afrikanska 

 familjen Irrisoridae till egen underordning. 



Härfågelsläktet, Upupa, L. 



Näbbet långt, tunt med svag böjning. Näs- 

 borrarna äro runda och nakna samt ligga nära pan- 

 nan. Tungan mycket liten, kort och platt. Vin- 

 garna äro korta och breda, 4:de och 5:te pennorna 

 längst. Fötterna äro kraftiga, baktåns klo rätt lång, 

 nästan rak. Den yttersta tån vid basen samman- 

 vuxen med den mellersta. Sångmuskelapparat 

 saknas. 



Härfåglarna bebo större delen af Europa, Af- 



rika och Asien. Släktet omfattar fem arter, hvaraf 

 endast en finnes i Europa. 



Härfåg-eln, Upupa epops, L. (Tafla 22, fig. 3). 



Namn: Topp (Skåne); Oppopp (Kalmar län); 

 Pofågel (Bleking); Oäringsfågel (Hall.); O/rcsfågel, 

 Horsagök (Smal.). Norska: Haerfugl. »Danmark: 

 Haerfugl, Haerpop, Vubber, Skovvubbe, Skidtefugl, 

 Horsegjög. Finska : Harjalintu. 



Hufvud, hals, framrygg och bröst rödaktigt 

 brungrå. Hjässans fjädrar förlängda till en lång 

 tofs af styfva, rödbruna fjädrar med svarta spetsar. 

 Bakryggen och vingarna svarta med breda, hvita — gul- 

 hvita tvärband och fläckar. Handpennorna med ett, 

 armpennorna med tre hvita tvärband och hvit rot, 

 de inre armpennorna med gulhvita längsband och 

 kanter. Öfvergump hvit, öfre stjärttäckare svarta. 

 Stjärten svart med ett bredt, hvitt tvärband ; mage 

 och undergump hvitaktiga. Könen lika. Iris brun. 

 Näbb svart, vid roten ljusare. Fötter svartbruna. 

 Längd 300—310 mm. Vingen 139 — 147 mm. 



Ungarna hafva hufvud, hals och bröst mer 

 rostbruna. 



Härfågeln finnes i det palaearktiska områdets 

 södra hälft från södra Skandinavien och England 

 till Japan. Om vintern besöker han delar af norra 

 Afrika samt Arabien och Indien. I Danmark säges 

 han förr varit rätt allmän, men numera tillhöra 

 landets sällsyntaste fåglar. I sydöstra Sverige, sär- 

 skildt i Kalmar län, var han fordom ej sällsynt. 

 Strax söder om Kalmar iakttog den ene af oss i 

 slutet af 60-talet under en dags ströftåg ofta ända 

 till 10 härfåglar. Numera är han sällsynt där- 

 städes.* På Gotland är han sällsynt. I såväl Öster - 

 som Vestergötland är han iakttagen, äfvensom på 

 Hisingen ( 3 % 1892 enl. meddelande af E. Lignell). 

 Vid Trosa har han häckat samt är äfven funnen 

 vid Vesterås, Stockholm och Upsala (Sundevall). 

 Likaså är han iakttagen i Helsingland (Carlson) samt 

 vid Sundsvall (G. Adlerz i bref). I Norge är han funnen 

 på spridda ställen öfver större delen af landet, så- 

 som vid Kristiania och i Hamar stift, vid Stavanger 

 och Söndmör på Vestlandet, i Trondhjems stift 

 samt vid Tromsö, Alten och t. o. m. Varanger 

 (Collett). Möjligt är, att han af och till häckat i 

 Norge. I Finland är han funnen vid Åbo samt i 

 Musku och Eura, äfvensom tre gånger i Savolax 

 och vid Uleåborg samt vid Polmak och i TJtsjoki 



* Uppgilten i Sundströms ornitologiska årsredogörelser, 

 att härfågeln skulle allmänt häcka på Skanörs ljung, beror 

 enligt bref från D:r 0. Ottoson på ett misstag. Men om hö- 

 sten iakttagas därstädes ofta Hyllande ungfåglar. 



