101 



i lappmarken. Öfverhufvud taget synes härfågeln 

 vara oregelbunden i sitt uppträdande och ofta före- 

 komma långt utom sitt vanliga häckningsområde. 

 Från södra Sverige flyttar härfågeln regelbundet 

 i september eller början af oktober samt synes åter- 

 komma till sina häckplatser i april eller mars. 

 Oftast hafva vi träffat honom bosatt i med betes- 

 marker omväxlande löfskog. Han håller sig m) T c- 

 ket på marken och går där omkring med långsamma 

 rörelser eller springer likt lärkorna. För fien- 

 der söker han ofta dölja sig genom att »trycka» 

 mot marken med uppåtriktadt näbb likt lärkorna, 

 flykten är ljudlös och rak samt har en viss likhet 

 med en ugglas. Härfågeln är skygg, men visar 

 dock föga prof på intelligens. Vanligen bär han 

 sin stora fjäderkam nedlagd bakåt, men när han 

 skriker, reser han ryckvis upp den. Hans sedan 

 gammalt så mycket omtalade läte, som fordom an- 

 sågs bebåda krig och dyr tid, uttryckes kanske bäst 

 med >opp, opp» eller »popp, popp, popp» och liknar 



rätt mycket en bandhunds skall, hördt på afstånd. 

 Det frambringas endast vårtiden. 



Han söker ofta sin föda i kreatursspillning, uti 

 hvilken man stundom ser märken efter hans långa 

 näbb. Öppnade exemplar innehöllo fluglarver, sanno- 

 likt hämtade ur spillningen samt dessutom diverse 

 nakna fjärillarver. Sunde vall omtalar, att härfågeln, 

 sedan han gripit födan med näbbet, kastar upp den i 

 luften för att sedan uppfånga den i det öppnade gapet. 



Sitt rede lägger härfågeln i ihåliga träd, i hål 

 i murar o. d. Boet skall vara mycket enkelt och 

 bestå af litet mossa, kreatursspillning, fjäder e. d. 

 samt lär hållas allt utom renligt af föräldrarna, som 

 i olikhet med de flesta andra fåglar låta ungarnas 

 excrementer ligga kvar i redet. Till den stank, 

 som utmärker lians näste, bidrager äfven en illa- 

 luktande afsöndring från ungarnas gumpkörtel. Äggen 

 äro 4 — 6, långsträckta, gråaktiga med röd anstryk- 

 ning och utan fläckar. Längd 24 — 28 mm., tjock- 

 lek 17—18 mm. 



2:dra Ordningen, Partåiga fåglar, Zygodactyli. 



Hos de partåiga liksom hos tättingarna är det fotens byggnad, som är den mest utmärkande 

 egenskapen. Baktån är liten eller saknas t. o. m. såsom hos släktet Picoides, dess klo är mindre än 

 mellantåns, och den kan ej böjas oberoende af de främre tårna, den yttre tån, som är större än baktån, 

 är också riktad bakåt eller kan åt- 

 minstone vändas bakåt såsom hos 

 gökarna. Tarsens baksida är i regel 

 täckt af plåtar (sefig.s. 102). Hos fler- 

 talet klätterfåglar nå de stora arm- 

 täckarna långt öfver midten af 

 armpennorna (jämf. vidstående teck- 

 ning med fig. sid. 2), äfven äro de 

 mindre täckfjädrarna talrika samt 

 ordnade i flera rader, och af hand- 

 pennorna är den l:sta oftast längst. 

 Hackspettarna isynnerhet och gök- 

 tytan likna dock, hvad armtäckar- 

 nas längd och vingarnas byggnad viugo af gök >/ 2 . 



beträffar, tättingarna; de ha äfven 



l:sta handpennan mycket liten, hos ett utländskt göksläkte, Indicator, saknas den t. o. m. alldeles. 

 Ungarna födas mycket outvecklade. 



Till de partåiga fåglarna räknas utom de i norden företrädda klätterfåglarna och gökarna äfven 

 papegojornas talrika grupp. 



Öfversikt al' familjerna. 



I . Näbb rakt. Tungan u tal räckbar Picidae. 



II. Näbb något böjdt. Tungan ty utsträckbar Ouculidae, 



*■ 



