102 



1. Fam. Hackspettar, Picidae. 



Näbbet är kraftigt, rakt och mer eller 

 mindre koniskt, tungan cylindrisk, lång och 

 utsträckbar. Yttertån ständigt riktad bakåt. 

 Framtårna vid basen något sammanväxta. 

 Hackspettarna omfatta nära 350 arter, för- 

 delade på trenne underfamiljer. Med undan- 

 tag af Australien och Madagaskar bebo de 

 hela jorden. Hos oss äro två underfamiljer 

 företrädda. 



Ölversikt af underfamiljerna. 



I. De flesla stjärtpennorna styfva, mer eller 



mindre spetsiga Picini. 



II. Stjärtpennorna mjuka, rundade Jyngini. 



1. Underfam. Hackspettar, Picini. 



Namn på hackspettarna i gemen: Hackspett, 

 HacJcspilc; Väderspåman (Smal.); Tr åskammar e, 

 Spånlcäring (Sörml.) ; I)rip, Dryp, Veaknarsk (Hel- 

 singl.). Finska: Tikka, Kärki. 



Näbbet ungefär af hufvudets längd, i regel rakt, 

 med frän sidorna tillplattad, mejselformad spets 

 samt oftast med uppböjda, längsgående lister. Näs- 

 borrarna täckta af borsttjädrar. Tungan i spetsen 

 försedd med en hullingbärande förhårdning (se vid- 

 stående teckning)'. De s. k. tungbenshornen ärd 



/. -si 



Spk. 



llnfvud af gröngöling, % ;ir mit. storlek. Spk spottkörtel. Tngb tung- 

 benshornen med in. geniohyoideus 1 ocb m. tracbeobyoideus 2. 



ofantligt långa och bilda en stor båge nedåt halsen, 

 löpa så i en ränna ofvanpå kraniet och fästa sig 

 vanligen vid näbbroten; hos gröngölingen gå de 

 t. o. m. in i näbbet tätt bakom högra näsborren 

 och sluta först längst fram i näshålan. Genom 



ett par muskler (m. genio-hyoideus, 1 å fig.) kan 

 tungbenet och tungan slungas fram, genom ett par 

 andra (ni. tracheo-hyoideus, 2 å fig.), som gå från 

 luftstrupen till tungbenet och som bland alla fåglar 

 äro bäst utbildade hos hackspettarna, dragas de 

 åter in. På en lefvande gröngöling kan tungan föras 

 omkring en decimeter ut ur näbbet. Härvid rätas 

 tungbenshornens bågar, och slutligen föras deras spet- 

 sar bakåt, samtidigt dragés den om strupen löst lin- 

 dade m. tracheo-hyoideus ut. Hackspettarna utmärka 

 sig äfven genom stora spottkörtlar (spk på förut- 

 stående fig.). Fötterna äro kraftiga med korta tarser 

 och långa tår samt starka, krökta och hvassa, från 

 sidorna hoptryckta, klor. Mellantåns klo är rät, ej 

 skef som hos de flesta andra fåglar. Liknande klor 

 ega biland nordens fåglar blott nötväckan och träd- 

 kryparen (jämf. sid. 43 och teckningen sid. 45). 



Höger fot af gröngöling. 



Hackspettarnas baktå är dock i motsats mot dessas 

 mycket liten, en brist, som ersattes genom den 

 stora, bakätvända yttertån. Stjärten består af 12 

 pennor, de yttersta (a 

 på vidstående teck- 

 ning) äro mjuka samt 

 fastade framom och 

 ofvanpå de andra. De 

 återstående äro äf- 

 ven i spetsen mycket 

 styfva och elastiska, 

 de mellersta längst. 

 Hackspettarna äro 

 skogens barn, som, 

 om de än stundom 

 besöka marken isyn- 

 nerhet för att äta 



myror, dock tillbringa nästan hela sitt lif i träden. 

 Största delen af sin föda finna de på och i träden, 

 h vilka de med sitt skarpa näbb bearbeta för att 

 komma åt de inne i stammen eller under barken 



Stjärt af gröngöling, sedd ofvanifrän 

 (eft. Catalogtie of Birds). 





