103 



sig döljande insekterna och deras larver. Den 

 långa, med hullingar försedda tungan, med hvil- 

 ken de äfven i . de trängsta hål kunna bemäktiga 

 sig sitt bj'te, kommer dem härvid väl till pass. 

 På trädstammarna hvila de, och uti dem lägga de 

 sina bon. De hugga själfva. hål i stammen och ur- 

 holka denna till ett passande djup (spillkråkan stun- 

 dom till flera fot). De bygga ej något rede, utan 

 äggen läggas på de spånor, som möjligen blifvit 

 kvarlänmade, eller ock på själfva botten af urholk- 

 ningen. De häcka endast en gång om året och 

 lägga ett växlande antal ägg, som alltid äro glän- 

 sande frnta. Sedan ungarna fått en del af sin fjäder- 

 klädnad, sitta de i en ring på urholkningens väggar 

 med näbbarna sträckta uppåt mot ingångsöppningen. 

 De stanna länge kvar i boet och synas ej vilja lämna 

 detta, förr än föräldrarnas omvårdnad slappas, och 

 de själfva, snart sagdt, tvingas att söka föda. Sedan 

 ungarna lämnat boet, håller familjen ej länge ihop, 

 de skiljas snart åt och söka sin utkomst hvar för 

 sig, aldrig äro de sällskapliga. Under eftersomma- 

 ren, hösten och vintern, föra hackspettarna ett i viss 

 mån kringströfvande lif, först mot vårens annalkande" 

 finner man dem fördelade parvis. De äro lifliga 

 fåglar, som dagen igenom äro i rörelse och flyga 

 från träd till träd. Bäst trifvas de i gammal skog 

 med talrika sjuka träd och murkna stammar, som 

 de hacka sönder för att söka efter insekter. Hack- 

 spettarna sofva om nätterna i ihåliga, träd och be- 

 gagna härtill ofta sina gamla bon. Under somma- 

 ren tillbringa de dock stundom natten sittande i 

 upprätt ställning på någon trädgren. Flera arter 

 såsom spillkråkan, den större hackspetten och grön- 

 gölingen m. fl. sätta sig ofta på en torr trädtopp 

 och trumma mot denna med näbbet, så att ett 

 surrande ljud uppkommer, som höres vidt omkring, 

 och med detta ljud locka makarna hvarandra under 

 parningstiden. Hackspettarna äro, om ej just skygga, 

 likväl rätt försiktiga och söka alltid att, då någon 

 nalkas dem, dölja, sig bakom den trädstam, de 

 klättra på. 



Hackspettarna kunna endast klättra uppför träd- 

 stammarna, ej såsom t. ex. nötväckan äfven nedåt. 

 Man ser dem aldrig röra sig med någon synnerlig 

 hastighet, helt makligt hoppa de uppför stammen, 

 stödjande sig på sin styfva stjärt, undersökande 

 hvarje spricka, hvarje fläck, som de misstänka för 

 att hysa insekter, då och då knacka de på stammen, 

 möjligen för att höra, om insektsgångar finnas i 

 stammen, möjligen äfven för att förmå insekterna 

 att krypa fram, hvilket dessa då ofta göra. S:i 

 fortsätta <]<■, tills de nått trädets topp, hvarest de 

 vanligen hvila något, låta sä höra sin skarpa lock- 



ton och ge sig sedan af för att börja arbetet med 

 ett annat träd. 



Hackspettarna, isynnerhet gröngölingen, tycka 

 mycket om myror, och för att komma åt dem hacka 

 de djupa hål i de om vintern tillfrusna myrstackarna. 

 Bär äta de äfven, och vissa arter besöka ofta rönnar 

 eller körsbärsträd för att fråssa därpå, i magen af 

 den större hackspetten ha vi äfven funnit tall- och 

 gran frö. 



Hackspettarna omfatta nära 300 arter. Deras 

 utbredningsområde är lika vidsträckt som familjens. 



Öfversikt af släktena. 



A. Den inre baktån saknas Picoides. 



B. Den inre baktån finnes. 



1. Den yttre framtån kortare än den 



yttre baktån Picus. 



2. Den yttre framtån längre än den 

 yttre baktån. 



fl. Näbbets öfre kontur rät eller nä- 

 stan rät Dryocopus. 



h. Näbbets öfre kontur tydligen båg- 



böjd Qe cm us. 



Tretåiga hackspettar, Picoides, Lacep. 



Mest utmärkande för detta släkte är frånvaron 

 af baktå, Näbbet liknar brokspettarnas. Hufvudet 

 saknar rödt, men hjässans något förlängda fjädrar 

 äro hos hanarna gula. Släktet räknar 5 arter och 

 ett par underarter samt bebor norra Europa och 

 Centraleuropas berg, Sibirien och norra Nordamerika 

 samt går längs Klippbergen ned till Nya Mexico. 



Tretäig-a hackspetten, Picoides tridactylus, L. 



(Tafla 24, lig. 8, tf). 



Syn : Picus tridactylus, Tridactylia tridactylus, 

 Apteonus tridactylus. 



Namn : Nordspett, Malm ; Haclcspik (Vester- 

 norrl.). Norska: Tretaaet Spette. Danska: Tretaaet 

 Flagspette. Finska: Kolmivarpainen tihha; Taval- 

 linen tilcka (Muonio). Lapska: Caitni. 



Hane : ofvan svart med ett bredt band af hvita, 

 ofta sammanflytande fläckar längs ryggen. Vingar 

 svarta med hvita fläckar, öfvergumpen svart med 

 små hvita fläckar. Stjärt svart, de yttre pennorna 

 med hvita tvärband och fläckar. Hjässan citrongul, 

 ett hvitt band går från ögat till halsen och sam- 

 manflyter med ryggens hvita band, ett annat går 

 från näbbroten nedåt halsens sidor. Hufvudet för 

 öfrigt svart med blå glans. Strupen och bröstet 

 hvita, sidorna och undergumpen fläckiga af gråhvitt 

 och svart. Exemplar från nordligaste Skandinavien 

 ha yfvigare fjäderbeklädnad och det hvita bandet 

 längs ryggen bredare. Honan saknar det gula på 



