104 



hjässan, som är tätt hvitfläckig. Iris mörkbrun. 

 Näbb och fötter svarta. Längd 225—248 mm. 

 Vingen 117 — 130 mm. 



Ungarna af båda könen äro gula på hufvudet, 

 men likna för öfrigt de gamla. Iris brun. Näbb 

 hornfärgadt. Fötter brunsvarta.. 



Tretåiga hackspetten bebor norra Europa samt 

 Alperna, hvarifrån han vintertid gör mer eller mindre 

 vidsträckta vandringar; mot öster utbreder han sig 

 genom södra Sibirien till Amur och Mongoliet. Han 

 tillhör egentligen den nordligare delen af vår halfö. 

 Från Värmland, Nerike och Vestmanland, där han, 

 om än sällsynt, häckar, blir han mot norden allt 

 allmännare och är i Lappland vanligare än andra 

 hackspettar. I Småland, Vestergötland och Bohus- 

 län är han mycket sällsynt samt endast funnen un- 

 der vintertiden. På Gotland saknas han. I det 

 östliga Norges subalpina trakter häckar han täm- 

 ligen allmänt från Smaalenene ända upp till ryska 

 gränsen. På fjällen går han upp i björkregionen 

 (Collett). I norra Finland är han allmän upp till Uts- 

 joki, i lappmarken t. o. m. den allmännaste af hack- 

 spettarna. I landets södra och mellersta delar är 

 han något mer sällsynt (Mela). I Danmark är han 

 aldrig med säkerhet påvisad. Tidigare osäkra upp- 

 gifter om fynd saknas dock ej. Han bebor såväl 

 björk- som barrskog, men synes föredraga den senare. 



Den tretåiga hackspetten är föga skygg, och 

 har han funnit en murken trädstam rik på insekter, 

 låter han ej gärna skrämma bort sig. Vid sådana 

 tillfällen kan man på nära håll betrakta hans ifriga 

 arbete. 



Ett bo, som den ene af oss undersökte vid 

 Stabursnäs i Porsanger ( 30 /„ 1887), innehöll tre 

 nästan fullvuxna ungar, som matades af föräldrarna. 

 Han lägger vanligen 4 — 5 ägg, 22,6 — 27 mm. långa 

 och 18 — 20 mm. tjocka. 



Brokspettsläktet, Picus, L. 



Brokspettarna ega liksom de tretåiga en öfver- 

 vägande svart och hvit dräkt, i hvilken dock äfven 

 rödt ingår. Näbbet är kort och kraftigt, på hvar 

 sida om öfvernäbbet med en tydlig köl, som når 

 nästan fram till spetsen. Hithörande arter upp- 

 delas ofta på två släkten, Dendrocopus, omfattande 

 den större, den hvitryggiga och den lilla hackspetten, 

 samt Dendrocoptes, till hvilket mellanspetten hör. 

 Detta senare kännetecknas af svagare näbb med 

 kortare kölar. 



Ölversikt af arterna. 



I. Bakryggen svart. På skuldrorna en stor, 

 hvit fläck. 



a. Inga mörka fläckar på bröstet och si- 

 dorna af magen P. major. 



b. Bröstet och magens sidor med svarta 



fläckar P. medius. 



II. Bakryggen hvit. På skuldrorna ingen 

 stor, hvit fläck. 



a. Undergumpen smutsigt hvit med svarta 



fläckar P. minor. 



b. Undergumpen ljusröd P. hueonotus. 



Större hackspetten, Picus major, L. (Tafla 24, 

 lig. 1, rf, fig. 2 unge.) 



Syn: Dendrocopus major. 



Namn: Hackspett, Hackspik, Storspett, Malm; 

 Huggspit (Gotl.); Krushackspett (Helsingl.); Rosen- 

 bjälke (Kalmar); Skogslcnarr. Norska: Stor Flag- 

 spette. Danska: Stor Flagspette, Hakkespette, Flek- 

 spette, Fledespette. Finska: Iso tikka, Punatikka, 

 Tilcka. 



Of van svart med svag, blå glans. Pannan rost- 

 brun, nacken karmosinröd. Hufvudets sidor och en 

 fläck på hvardera sidan om bakhalsen samt en stor 

 fläck på hvardera skuldran hvita. Vingarna svarta 

 med hvita fläckar. Stjärten svart, de yttre pennorna 

 med smutshvita tvärband. Halsens sidor och .en 

 fläck på hvardera sidan om bröstet svarta. Strupe, 

 bröst, buk och sidor hvita med brun anstrykning, 

 undergumpen karmosinröd. Honan liknar hanen, 

 men saknar den röda fläcken på nacken. Iris brun. 

 Näbb mörkt hornfärgadt, fötter svartbruna. Längd 

 255 — 275 mm. Vingen 135 — 147 mm. 



Ungarna likna de gamla, men båda könen 

 hafva hela hjässan, ej blott nacken, röd. 



Den stora hackspetten finnes i hela Europa och 

 i södra Sibirien ända till Amur och Korea samt i 

 Mindre Asien och på Canarieöarna. I Sverige är han 

 tämligen allmän från och med Skåne så långt mot 

 norden, som granen bildar skog. Han var för 20 

 — 30 år sedan den vanligaste hackspetten hos oss, och 

 man träffade honom på den tiden öfver allt, där 

 skog fanns. På senare åren synes han ha aftagit 

 mycket, åtminstone i Uppland, där han för närva- 

 rande nästan är sällsynt. Dock torde han bland de 

 i brokiga hackspettarna kanske ännu vara den van- 

 ligaste. I Norge förekommer han allmänt upp till 

 Trondhjemsfj orden, isynnerhet i landets östra delar, 

 samt sparsamt upp till polcirkeln. I Finnmarken 

 är han några gånger iakttagen samt en gång f 6 / s 

 1884) funnen häckande i Tanadalen, han går ej 

 upp på fjällen (Collett). I Finland är han den all- 

 männaste bland spettarna samt går mot norr åt- 

 minstone till Pudasjärvi (Mela). I Danmark är 

 han allmän och förekommer i nästan hvar skog. 

 I Thy skall han dock vara sällsyntare, men i sep- 

 tember 1876 iakttogs en stor skock af denna fågel 

 längs klitterne. På Faeröarna, där han annars saknas, 



