105 



fanns han i mängd i september 1861 (jämf., livad 

 som nedan anföres från Öland). 



Den större hackspetten synes sålunda då och 

 då i stort antal företaga långa vandringar till trak- 

 ter, där han eljes är sällsynt, sålunda hafva vi 

 ofta sett honom uppträda talrikt pä större slätter, där 

 han annars vanligen saknas. År 18(39 förekom han 

 snart sagdt öfver allt på Öland, man såg honom, 

 hvar ett träd fanns ; på kala allvaren hoppade han 

 omkring längs stenmurarna, och ej ens bland tången 

 på hafsstranden saknades han. Somliga kommo 

 flygande från öppna hafvet österifrån och voro, när 

 de nådde stranden, så uttröttade, att man nästan 

 kunde fånga dem med handen. Ja, en gång satte 

 sig en hackspett y>r benet af en jägare och var så 

 förbi, att han endast flyttade sig ned på marken, 

 när han märkte sitt misstag. Under vanliga år är 

 den större- hackspetten mycket sällsynt på Öland. 



Sannolikt flytta alltid några af denna art ur 

 landet öfver vintermånaderna. Han iakttages ej 

 sällan vid våra kala kuster, särskildt på södra Öland, 

 och har erhållits från fyrar både i Sverige (Sund- 

 ström), Norge (Collett) och Danmark (Winges årsbe- 

 rättelser). Han t}-ckes vara ömtålig för stränga vintrar, 

 och vi hafva efter sådana stundom funnit honom 

 död, inkrupen i ihåliga träd. Den större hackspetten 

 finnes såväl i barr- som löfskog, men synes under 

 häckningstiden föredraga löfskogen. Hans vanliga 

 läte är ett starkt, hvisslande »kjick, kjick». Liksom 

 spillkråkan hör man honom ofta trumma med näbbet 

 mot torra trädgrenar. 



Denna hackspett tyckes vara mer allätande än 

 de öfriga arterna. Han äter gärna körsbär, rönn- 

 bär, oxelbär, gran- och tallfrö, hvilka man jämte 

 skalbaggar, larver och myror finner i hans mage. 

 För att komma åt frön ur gran- och tallkottar fä- 

 ster han dessa mellan barken på trädstammar och 

 hugger sedan sönder dem. Hans näbb är mycket 

 starkt, och vi hafva sett honom för sitt bo urholka 

 en frisk ekgren. Äggen hafva vi vanligen i mellersta 

 Sverige funnit nylagda omkring den 15—20 maj, 

 de äro oftast 5 till antalet, 25—26 mm. långa, 

 19 — 20 mm. tjocka. 



Mellanspetten, Picus medius, L. (Tafla 24, fig. 5, ef.) 



Syn: Dendrocopas medius, Dendrocoptes me- 

 dias. 



Namn: Danska: Mellem-Flagspette, Mellem- 

 spette, Flaelcspaerre, Flagspette. 



Ofvarj svart med en stor, hvit fläck på hvar- 

 dera skuldran. Vingen med hvita fläckar, stjärten 

 svart, dess yttre pennor med stora, blekt rostfärgade 

 tvärband, Hjässans fjädrar förlängda, röda, pannan 



grå, hufvudets sidor och ett bredt band längs hal- 

 sen hvita. Halsryggen och ett band längs halsen 

 ned på bröstet svarta. Strupe, bröst och sidor hvita 

 med gul anstrykning, sidorna med svarta spolfläckar. 

 Undergump och undre stjärttäckare ljusröda. Kö- 

 nen lika. Iris brun. Näbb mörkt hornfärgadt, 

 fötter svartbruna. Längd c:a 210 mm. Vingen c:a 

 124 mm. 



Ungarna likna de gamla, men ha den röda färgen 

 på hufvudet mindre ren och baktill blandad med 

 svart. 



Mellanspetten tillhör vestra och södra Europa 

 och går mot öster till Kaukasus samt ersattes i 

 Mindre Asien af en närstående underart. I Dan- 

 mark är han ej sällsynt, men aftager i antal i nord- 

 liga Jylland (Collin). I Sverige förekommer han i 

 Skåne och Blekinge, hvarest han flerestädes är täm- 

 ligen allmän * samt är äfven funnen vid Kalmar 

 ('/„ 1869) (Kolthoff). Hvarken i Norge eller Fin- 

 land är han iakttagen. 



Han håller mest till i löfskog, isynnerhet i ek- 

 skogarna, och liknar till lefnadssätt den stora hack- 

 spetten, men' skall vara ännu lifligare och mera 

 rörlig. Äggen, som äro 5—6 till antalet, äro 22,5 

 — 24 mm. långa och 16 — 17 mm. tjocka. 



Lilla hackspetten, Picus minor, L. (Tafla 24, 

 fig. 6 9, fig. 7, ef). 



Syn : Dendrocopus minor, Xylocojms minor. 



Namn: Småspett, Malm; Hackspih (Norrl.) 

 Norska: Liden Flagspette. Danska: Lille Flag- 

 spette, Lille Traepiliker. Finska: Pikku tihha, 

 Pienampi tilcha, Lapska: Cicas-caitni, TJcca-caitni. 



Ofvan svart, bakryggen hvit med svarta tvär- 

 band. Vingarna svarta med hvita fläckar och tvär- 

 band. Stjärten svart, dess yttre pennor delvis hvit- 

 aktiga med svarta tvärband. Pannan smutshvit. 

 Hjässan röd. Hufvudets och halsens sidor samt undre 

 kroppsdelarna mer eller mindre rent hvita. Ett band 

 från , näbbroten längs halsens sidor samt fläckar längs 

 kroppsidorna svarta; undergumpen med några få, 

 svarta tvärstrimmor. Honan har det röda på hjässan 

 ersatt af hvitt. Iris brun. Näbb hornfärgadt, fötter 

 svartaktiga. Längd 158 — 174 mm. Vingen 90 — 

 99 mm. 



* Uppgiften i Nilssons fauna (efter Malmlén), att mellan- 

 spetten skulle anträffats vid Göteborg, torde vara oriktig. 

 Malm upptager honom ej i sin fauna. Likaså har det visat 

 sig, att det fynd vid Kristiania, som Nilsson anför (efter Es- 

 march), berott på felaktig bestämning (Collett). Med hänsyn 

 härtill torde uppgiften om lians Förekomst i Värmland (i 

 Sundströms bearbetning af de insamlade ornithologiska iakt- 

 tagelserna) böra mottagas med varsamhet. 



14 



