106 



Ungnrna af båda könen äro röda på hjässan 

 och ha talrika flackar på sidorna. 



Genom hvitare rygg, som nästan alldeles saknar 

 svarta tvärstreck, nära nog hclhvit undersida och hvi- 

 tare sidopennor i stjärten kännetecknas en nordvestlig 

 varietet, Picus pipra, Pallas, som af mänga anses bilda 

 en egen art. I Finnmarken förekommer denna varie- 

 tet, och de i Skandinavien häckande småspettarna 

 bilda samtliga en slags öfvergång mellan den- 

 samma och de söderut förekommande mörkare. 



Denna vår minsta hackspett finnes öfver hela 

 Europa, en del af norra Afrika och på Azorerna 

 samt går genom södra Sibirien ända till Amur. 

 Han förekommer öfver hela skandinaviska halfön 

 från och med Skåne upp i norska Finnmarken. I 

 Sverige är han ingenstädes särdeles allmän. I Norge 

 förekommer han allmänt öfver större delen af landet, 

 men är sällsj'nt längs vestkusten. I Finnmarken är 

 han jämte den tretåiga den enda normalt förekom- 

 mande hackspetten. På fjällen går han upp i skogs- 

 regionen (Collett). I Finland är han ganska all- 

 män upp till lappmarken, men förekommer, ehuru 

 sällsyntare, till Utsjoki och Imandra. I Danmark 

 häckar han ej, men är iakttagen ett par gånger 

 såsom ('/ 5 1832, 3 / s 1833) vid Helsingör och våren 

 1832 i Benzon skov jm, Jylland (Collin). 



Lilla hackspetten träffas mest i löfskogar och 

 torde knappast häcka i barrskog, där löfträd saknas. 

 Han är föga skygg för människan. Såväl när han 

 är sysselsatt med arbete på sitt bo, som när han 

 bit för bit hackar loss den murkna barken på en 

 trädstubbe för att söka insekter, är han lätt att på 

 nära håll iakttaga. När han under sina vinterströf- 

 tåg besöker slätterna, hafva vi sett honom följa 

 gärdesgårdarna, flygande från stör till stör. Han 

 tyckes lefva mest af skalbaggar. Frön hafva vi ej 

 sett honom äta, och han tyckes ej besöka myrstac- 

 karna. Till bo väljer han vanligen en smalare stam 

 eller en gren af något murket löfträd, en björk, al 

 eller asp. Äggen pläga vara 4 — 5, mer sällan G. De 

 äro 19 — 19,6 mm. långa samt 14 — 14,5 mm. tjocka. 



Hvitryg-giga hackspetten, Picus leuconotus, 



Bechst. (Tafla 24, fig. 3, 9, fig. , 4, rf). 



Syn: iJendrocopus leuconotus, Dendroäromas 

 leuconotus. 



Namn: Hvitryggspett, Malm. Norska och dan- 

 ska: Rviärygget Flagspette. Finska: ValkoselM- 

 tiklca. 



Of van svart med en stor, hvit fläck på bak- 

 ryggen. Vingarna svarta med hvita fläckar. Stjärten 

 svart, dess yttersta pennor med hvitgula tvärband. 



Hjässan röd med grå inblandning. Pannan, huf- 

 vudets sidor samt ett band, som längs hillsens sidor 

 går ned till bröstet, hvita. Ett svart band går från 

 näbbroten längs hufvudets och halsens sidor till 

 bröstet, längs hvars sidor det fortsattes af en rad 

 fläckar. Strupe och bröst hvita, mage och öfver- 

 gump mer eller mindre klart ljusröda. Honan har 

 hjässan svart, men liknar i öfrigt hanen. Iris brun. 

 Nä bl) horufärgadt, fötter blygrå. Längd 209 — 296 

 mm. Vingen 144 — 155 mm. 



Ungarna af båda könen ha hufvudet ofvan rödt, 

 men den röda fårgen är ljusare, nästan stötande i 

 gult hos hanen. Undersidan saknar rödt. 



Den hvitryggiga hackspetten tillhör Europas 

 nordvestra och centrala delar ned till norra Italien 

 och Turkiet samt utbreder sig genom södra Ryss- 

 land och södra Sibirien till Mandschnriet och Korea 

 samt ersattes i en del af Sibirien och mellersta 

 Ryssland af en närstående underart, i Japan af en 

 annan. I Sverige förekommer han här och hvar i 

 större skogstrakter nästan öfver hela landet såsom 

 i östra Skåne och i Småland (Sundevall) samt, ehuru 

 sällsynt, på Gotland (Kolmodin). I Vestergötland, 

 där han är mycket sällsynt, har den ene af oss iakt- 

 tagit honom på Hunneberg. I Värmland förekom- 

 mer han äfven samt är i Uppland ej synnerligen 

 sällsynt. I Gefleborgs län samt vid Sundsvall skall 

 han snarare vara allmän (Sundström), han är iakt- 

 tagen t. o. m. så nordligt som vid Jockmoek (Sun- 

 devall). I Norge förekommer han upp till södra 

 Trondhjems stift, där han är tämligen allmän, 

 hvilket äfven är fallet i Smaalenene, trakten kring 

 Skienfjorden och på Hedemarken, han är på senare 

 tider äfven funnen på Vestlandet, isynnerhet under 

 vintern (Collett). I Finlands södra och mellersta 

 delar är han allmän samt förekommer, ehuru säll- 

 synt, vid Kajana och omtalas äfven från lappmarken. 

 I Danmark är han ännu ej funnen. 



Han tyckes hufvudsakligast tillhöra större barr- 

 skogar, men förekommer under sina ströftåg äfven 

 i löfskog. Så har han någon gång visat sig t. o. m. 

 i trädgårdar inne i Upsala och Stockholm. Hans 

 lockton liknar den större hackspettens, och han skall 

 äfven trumma på trädtopparna. Äggen äro 4 — 5, 

 snöhvita. Längd 29,5 — 30 mm., tjocklek 20 — 

 20,5 mm. 



Spillkråksläktet, Dryocopus, Boie. 



Den svarta dräkten, halsens korta fjäderklädnad, 

 som kommer densamma att se lång ut, samt de 

 delvis Ijädertäckta farserna utmärka detta släkte, 

 till hvilket numera stundom endast räknas en art, 



