107 



vår (spillkråka. Men besläktade, stora, öfvervägande 

 svarta, hackspettar finnas i Amerika och äfven i 

 Asien. 



Spillkråkan, Dryocopus martius, L. (Tafla 23, 

 fig. 1, al- 

 Syn: Picus martius. 



Namn: Svartspett, Svart hackspett; Tittkråka 

 (Svea land); Tyrkråka (Östergöl., Nerike); Tittkorp 

 (Smal., Nerike, Vestmanl.); Spellekråka (Vestergötl., 

 Smal.); Spelkråka (Vesternorrl.); Spilkråka, Gert- 

 rudsfågel (Värml.); Tojle (Gotl.); Hälkrok (Helsingl.); 

 Regnkråka (Smal.); Lenevärsbritta (Nerike) ; Regn- 

 stina, Regnkricka (Norrbotten). Norska och danska : 

 Sortspette. Finska: Palokärki, Mustatikka. 



Hela fågeln utom hufvudet ofvan svart. Vin- 

 garna med brun anstrykning. Hanen har hela huf- 

 vudet ofvan rödt. Honan har en trekantig, röd 

 fläck i nacken. Iris hvitgul. Näbb gulaktigt — hvitt, 

 i spetsen svart. Fötterna grå. Längd 472 — 505 

 mm. Vingen 240 — 251 mm, 



Ungarna likna de gamla, men äro ej rent svarta, 

 och det röda är mattare, af mindre utsträckning 

 och uppblandadt med svart. Näbbet är äfven svagare. 



Spillkråkan trifs bäst i hög och grofstammig skog, 

 företrädesvis furuskog eller i med asp blandad löf- 

 skog, och är stundom på sådana lokaler rätt allmän. 

 Hon är mer stationär än de öfriga arterna, och där 

 ett par äro bosatta, ser man dem ofta i trak- 

 ten året öfver. Hon är en munter och liflig 

 fågel, som ofta under högljudt skrik flyger fram 

 och åter öfver skogen. Hon har flera olika läten. 

 Under våren hör man henne ofta trumma på en 

 torr trädtopp, emellanåt låter hon höra en stark 

 hvissling, som kan uttryckas med »kliiijt, kliiijt», 

 och när hon flyger, ropar hon »prytt, prytt, prytt». 



Med sitt utomordentligt skarpa näbb bearbetar 

 hon trädstammarna och hugger djupa hål i dem 

 för att åtkomma larver och skalbaggar. Det är ej 

 osannolikt, att spillkråkan lefver parvis året om, 

 ehuru makarna ofta ströfva något skilda från hvaran- 

 dra. Vi hafva nämligen iakttagit, att, där spillkråkor 

 finnas, äro de vanligen två, och man hör ofta äfven 

 vintertiden, hur do besvara hvarandras trumsignaler. 



Ridan i mars månad .infinner spillkråkparet 

 sig på häckningsplatsen, här utväljcs ett träd med 

 hög och ogrenäd slum, på hvilken makarna hjäl- 

 pas åt att hacka. hål. Hålet är vanligen beläget 

 ungefär vid midten af trädet och går först inåt, 

 sedan nedåt, det göres ofta mer än alnsdjupt. När 

 fåglarna börja arbetet, hugga de loss stora spånor, 

 som flyga högt i luften, och sedan de arbetat sig 

 in i stammen, komina de ofta ut med näbbet fullt 



af spånor, som släppas utanför öppningen. Om fåg- 

 larna under arbetet med boet se sig vara iakttagna, 

 öfvergifva de det ofta och bygga ett nytt samt få 

 till följd häraf kullen försenad. Äggen läggas dock 

 vanligen i slutet af april, de äro 4 — 5 till antalet, 

 34 — 39 mm. långa och 25 — 28 mm. tjocka. En 

 kull, den ene af oss funnit, innehöll 9 st. 



Grönspettsläktet, Gecinus,' Boie. 



Näbbet något krökt (se fig. sid. 102), svagare 

 köladt. Färgen är öfvervägande grön. Till detta 

 släkte, som förekommer i nästan hela det palaeark- 

 tiska och i det indiska området, räknas 17 arter, 

 hvaraf 2 finnas i Europa. 



ÖiVersikt af arterna. 



1. Nacken röd 67. viridis- 



2. Nacken grönaktigt grå 67. caims. 



Gröngölingen, Gecinus viridis, L. (Tafla 23, fig 2,'cT). 



Syn : Picus viridis. 



Namn: Gröngylling, Grönspett, Grön hack- 

 spett, Gyllenränna; Gröngölja (Nerike); Våtasa 

 (Skåne, Bleking, Smal.). Norska: Grönspette, Gert- 

 rudsfugl. Danska: Grönspette; Skovhane (Lolland); 

 Skovkok (Als). Finska: Kärki. 



Ofvan grön. Öfvergumpen gul med grön an- 

 strykning. Vingtäckarna af ryggens färg. Ving- 

 pennorna brunsvarta med hvitaktiga fläckar i kan- 

 terna, och armpennorna med enfärgadt, grönt utfan. 

 Stjärten svartbrun med grönaktiga kanter på de 

 mellersta pennorna och otydliga, ljusare tvärband 

 på samtliga pennor. Hufvudet ofvan och nacken 

 röda. Hufvudets sidor framtill svarta. Från näbb- 

 roten bakåt en svart fläck med röd inblandning. 

 Halsens sidor, bröst, buk och undergump ljusgrå 

 med gulgrön anstrykning, på buken och sidorna 

 med otydliga, brunaktiga tvärband. Undergumpen 

 med tydliga tvärband. Honan saknar det röda i 

 fläcken vid näbbroten, eljes är hon lik hanen. Iris 

 hvit. Näbb hornfärgadt, det undre vid roten Ij usare. 

 Fötterna gråbruna. Längd 350 — 372 mm. Vingen 

 162—170 mm. 



Ungen är på ryggen tätt beströdd med hvita 

 fläckar. Hufvudets sidor, hals och undre kropps- 

 delar gråhvita, tätt beströdda med brunsvarta fläckar 

 och tvärband. 



Gröngölingen förekommer i större delen af Eu- 

 ropa samt i Mindre Asien och Persien. I Danmark 

 förekom han nästan öfver allt, elär skog växte, men 

 skall numera märkbart aftaga i antal (Collin). 



