108 



I södra Sverige är han den allmännaste af alla 

 hackspettarna. I Värmland och norra Uppland är 

 han ännu allmän, men aftager hastigt i antal norrut. 

 Han finnes dock i Jämtland (Sundström). Egen- 

 domligt nog, saknas han på Gotland. I Norge är 

 han allmän upp till norr om Trondhjemsfj orden, 

 dessutom ha två individer erhållits från Tysfjord i 

 Lofoten samt från närheten af Tromsö. Längs norska 

 vestkusten är han den allmännaste hackspetten. I 

 Finland saknas han, men finnes söder om finska 

 viken i Estland. 



Gröngölingen tillhör nästan uteslutande löfskogen 

 och finnes knappast i barrskog, om denna ej är 

 starkt blandad med asp eller ek, hvilka trädslag- 

 han särskildt älskar och oftast besöker. Under vin- 

 tern för han ett enstöringslif och stryker omkring 

 i sin hembygd utan att göra några långa vandrin- 

 gar. Han anträffas sålunda i motsats till den större 

 och den mindre hackspetten mycket sällan på plat- 

 ser, där lian under fortplantningstiden saknas. Un- 

 der vintern för han ett tyst lif, skriker litet och 

 hackar sällan i träden, mot våren åter, då man ständigt 

 ser paret tillsammans, låter han ofta höra sin gälla 

 stämma. Holmgren återger hans lockljud med »kjyck, 

 kjyck, kjyck, kjyck». Sällan hör uran honom trumma 

 på träden, och hans trumning är ej så rask och 

 hård som spillkråkans. Det är företrädesvis grön- 

 spetten, som, isynnerhet vintertiden, hackar djupa 

 hål i myrstackarna för att komma åt sin älsklings- 

 föda, myrorna. Förutom myror förtär han skal- 

 baggar och larver samt bär, särskildt rönnbär. Han 

 vistas mer på marken än andra hackspettar samt 

 sitter oftare tvärs öfver en gren än de öfriga hack- 

 spettarna, och stundom ser man honom långa stun- 

 der hvila på öfversta spetsen af ett träd. Hans 

 flykt är tung och går i ännu djupare bågar än de 

 andra arternas. 



Hans ho hafva vi mest funnit i aspar eller 

 ekar, och han lägger ett större antal ägg än de 

 öfriga arterna, vanligen 7, men stundom 9, ja t. o. m. 



II ägg. De äro 30—32 mm. långa och 22,5—24 

 mm. tjocka. 



Gråspetten, Gecinus canus, Gmel. (Tafla 23, 

 fig. 3, ef)- 



Syn: Picus canus. 



Namn: Gråhöfdad hackspett. Mindre grönspett ; 

 Grågöling, Malm; Vinter gröngölj a (Nerike); Gert- 

 rudsfuggel (Helsingl.). Norska och danska: Graa- 

 spette. Finska: Haarmapäinen tikka. 



Ofvan grön. Öfvergump och öfre stjärttäckare 

 gulgröna. Vingtäckarna af ryggens färg, armpen- 

 nornas utfan grågrönt, infanet svartbrunt, längs 



kanterna otydliga, svarta fläckar. Handpennorna 

 brunsvarta med hvitaktiga fläckar i kanterna. Stjär- 

 ten svartbrun, de mellersta pennorna med otydliga, 

 ljusa tvärband, upptill kantade med gulgrönt. Huf- 

 vudet, halsen och undre kroppsdelarna askgrå med 

 svag, grön anstrykning, som är tydligast på bröst 

 och buk. Hjässan framtill röd, bakåt svartfläckig. 

 En svart fläck framför ögat och en dylik på hvar- 

 dera sidan om strupen. Honan saknar det röda på 

 hufvudet. Iris rödbrun. Näbb hornfärgadt. Fötter 

 gulbruna. Längd 312 — 350 mm. Vingen 144 — 

 151 mm. 



Ungarna hafva enligt Collett matta tvärband af 

 brunsvart och gråhvitt på vingtäckarna och på si- 

 dorna, men skola eljes i hufvudsak likna de gamla. 



Gråspetten förekommer i större delen af Eu- 

 ropa och i södra och östra Sibirien till Mandschu- 

 riet, Japan och norra Kina, han är således en ostlig 

 fågel. I södra Sverige är han mycket sällsynt, men 

 lär ha häckat i Kalmar län (Sundevall). I Vestergöt- 

 land, Östergötland, Nerike och Södermanland är han 

 endast anträffad om vintern. I Uppland träffas han 

 årligen under vintertiden, och från norra Värmland 

 och Gestrikland eller ungefär, där grönspetten och 

 eken upphöra, blir gråspetten allmännare och bör- 

 jar därifrån häcka. Hans område i Sverige synes 

 ligga mellan 60° — 05° N. Br. I Norge är han täm- 

 ligen allmän upp till trakterna kring Trondhjems- 

 fjorden, men är äfven funnen i Saltdalen. På fjällen 

 går han stundom upp i björkbältet. I Finland 

 finnes han mest i landets sydvestra delar, han är 

 vidare iakttagen vid Kuopio, Uleåborg och i Pudas- 

 järvi samt skall äfven vara funnen i södra lapp- 

 marken (Mela). I Danmark är han mycket sällsynt, 

 men lär vara skjuten vid Helsingör och på Möen 

 (Collin). 



Till sitt lefnadssätt liknar han närmast grön- 

 spetten och skall liksom denna till stor del lefva 

 af myror och äfven uppsöka rönnbären. 



2. Underfam. Göktytor, Iynginii. 



Näbbet är kortare än hackspettarnas samt sak- 

 nar kölar. Näsborrarna ej täckta af borstfjädrar som 

 hos hackspettarna, men delvis af en bar hinna. 



Hakvinkeln räcker 

 framom näsborrarnas 

 plan. Tungan är lång, 

 masklik och klibbig samt 

 kan som hos hackspet- 

 tarna skjutas långt fram, 

 men saknar hullingar i 



Ilufvud af göktyta. 



