109 



spetsen. Klorna äro mindre och trubbigare än hos 

 hackspettarna. Stjärten mjuk. Gökty torna sakna 

 förmågan att klättra uppför trädstammar, en för- 

 måga, som hos hackspettarna ju beror på just dessa 

 organs utbildning. Vingarna med deras lilla korta 

 l:sta handpenna liknar tättingarnas. Färgen öfver- 

 vägande grå. Göktytorna omfatta endast ett släkte. 



Gökty tsläktet, Iynx, L. 



Till detta släkte höra 4 arter, spridda öfver det 

 palaearktiska området och Indien samt stora delar 

 af Afrika. I Norden tinnes endast en art. 



Göktytan, Iynx torquilla, L. (Tafia 23, fig. 4). 



Namn: Göläita; Gaukpeit (Gotl.); Korkar, 

 Såtita, Såtyta (Helsingl.); Såvipa (Bohusl.); Så falk, 

 Gökahora (Nerike). Norska: Saagjök, Saagouk, 

 Vendehals. Danska: Vendehals, Bygjugl, Dreie- 

 hals. Finska: Käen-piika. 



Ofvan grå, fint fläckig och vattrad af grått, 

 brunt och svart. Ett band af svarta fläckar längs 

 ryggen och ett liknande längs skuldrorna. Ving- 

 pennorna svartbruna med rostgrå fläckar i kanterna. 

 Stjärten afrundad, fint grå vattrad med smala, svarta 

 tvärband. Ett mörkbrunt band bakom ögat. Hal- 

 sen och främre delen af bröstet hvita med brunsvarta 

 tvärband. Buken hvitaktig med små fläckar, si- 

 dorna och undergumpen tecknade med tvärstreck. 

 Könen lika. Iris rödbrun. Näbb och fötter gulaktigt 

 bruna. Längd 183 — 199 mm. Vingen 85 — 91 mm. 



Göktytan bebor nästan hela Europa och Asien 

 ända till Japan samt norra Afrika. I Sverige är 

 hon allmän upp till Värmland och Sundsvall samt 

 förekommer i Jämtland t. ex. vid Östersund (Sund- 

 ström). I Norge är hon allmän upp till Trond- 

 hjemsfjorden, men saknas längs vestkusten. Hon 

 är en gång ( 27 / 1890) funnen i Hatfjeldalen (65° 

 40' N. Br.). J skogeir på Dovre iakttogs hon af 

 Sundevall. I Finlands södra och mellersta delar 

 är hon allmän, men blir norrut sällsynt och är ej 

 känd noiT om Uleåborg och Pudasjärvi (Mela). I 

 Danmark förekommer hon, spridd öfver allt i en- 

 staka par (Collin). I Thy och på Mors skall hon 

 dock saknas. 



Göktytan är en flyttfågel, som vanligen an- 

 Länder till Vestergötland och Uppland i början af 

 maj, någon gäng sista dagarna af april, och flyttar 

 bort i slutet af augusti. Hon trifves endast bland 

 löfträd och saknas i barrskogar, såvida dessa ej äro 

 uppblandade med Löfträd. Hon bebor stundom små 

 dungar på slätten, eller nöjer hon sig t. o. m. med 



ett enda, på slätten stående, löfträd. Sedan paret 

 valt uppehållsort, stannar det på häckplatsen hela 

 sommaren och uppehåller sig vanligen på en mycket 

 inskränkt lokal. Genast efter sin ankomst om vå- 

 ren stämmer hane/i upp sitt parningsrop, som be- 

 står i ett, 15 — 20 gånger upprepadt, gällt skrik 

 och ungefär kan uttryckas med »tuj, tuj, tuj, tuj». 

 Folket i Vestergötland tror allmänt, att hon härmed 

 spår regn. 



Ehuru göktytan har fötter som en hackspett, 

 kan hon ej klättra. Hon är trög och långsam i 

 sina rörelser samt går ej sällan ned på marken för 

 att söka insekter. Hennes föda utgöres nästan ute- 

 slutande af myror, som hon fångar med sin långa, 

 klibbiga tunga. Hon har stor förmåga att sträcka 

 ut sin hals, och när man tar henne i handen, vän- 

 der hon hufvudet bakåt och vrider halsen på ett 

 ormlikt sätt. 



Sina ägg lägger göktytan i ett trädhål utan 

 bale, endast med underlag af murkna träsmulor, 

 som hon själf hackat loss. Collett (1881) omnämner, 

 att han en gång funnit hennes bo i en sandbank 

 bland häckande strandsvalor. Äfven omtalar han, 

 att göktytan ofta utbär mesarnas reden och ägg 

 samt sedan själf häckar i deras hål. Sedan honan 

 börjat rufva, höres ej längre hanens skrik. Man 

 finner stundom, isynnerhet om nätterna, båda ma- 

 karna i boet. Äggen, . vanligen 10 — 11, stundom 

 ända till 14, äro glänsande hvita, 20 — 23 mm. långa, 

 14 — 10 mm. tjocka. 



18. Fam. Gökar, Cuculidae. 



Näbb något krökt, tämligen svagt; näsborrarna 

 något närmare näbbets rand än dess rygg, rundade 

 och med upphöjd, mjuk kant (se vidstående fig.). 

 Vingarna långa och 



spetsiga (se fig. sid. 

 101). Fötterna rätt 

 små och med korta 

 tarser, mellantåns 

 klo sned. Stjärten 

 med 10 pennor. 



Familjen, som 

 omfattar öfver 70 arter, fördelade på 17 släkten, 

 förenas ofta med ett par närstående familjer, sporr- 

 gökarna och buskgökarna, till en familj och mot- 

 svaras då af underfamiljen Cuculiliae. Gökarna 

 bebo nästan hela jorden. 



Göksläktet, Cuculus, L. 



Göksläktet utmärkes genom ilen långa, vigg- 

 lika stjärten och de på undersidan fläckade vingarna 



Hufvud af gök. 



