110 



med deras långa handpennor, 10 till antalet. Fjä- 

 drarna med deras tjocka, liksom svampiga spolar och 

 de yfviga, dunrika fånen nedtill påminna om duf- 

 vornas. 



Gökarna bebo med undai\tag af Amerika och 

 Polynesien hela jorden, men i Europa finnes endast 

 en af de kända 10 arterna. 



Göken, Cucu/us canorus, L. (Tafla 22, fig. 4, (f, 



tig. 5. 9). 



Namn: Gaulc (Gotl.); GeJc, Guch (Helsingl.); 

 Guclcu, Kuclcu (SörmL, Vestmanl., Dalarna). Nor- 

 ska: Gjölc. Danska: Gjög, Kulclcer, KuhJcmand. 

 Finska: Eäld. Lapska: Kiékka. 



Hane: ofvan samt på hals och bröst blflgrå. 

 Vingarna brungrå, handpennorna med hvita fläckar 

 på infanet, hvilka synas bäst på vingens undersida. 

 Stjärten svartaktig med hvit spets och små hvita 

 fläckar. Nedre delen af bröstet, sidorna och buken 

 hvita med svartaktiga tvärband. Undergump och 

 undre stjärttäckfjädrar hvitaktiga, de senare med 

 mörkgrå tvärband. Honan varierar mycket till färg- 

 teckningen. Stundom liknar hon hanen, men har 

 rostgul inblandning på bröst, halssidor och vingar. 

 Stundom är hon ofvan rostbrun med svartaktiga 

 tvärband, öfvergumpen nästan ofläckad. Handpen- 

 norna med rödbruna fläckar i utfanet och hvita i 

 infanet, armpennorna med rödbruna tvärstreck. 

 Strupe och bröst ljust rostgula med svartbruna 

 tvärband. Undersidan för öfrigt som hos hanen. 

 Iris rödaktigt gul. Näbbet svartaktigt, det undre 

 vid roten gulaktigt, fötterna gula. Längd 342 — 

 382 mm. Vingen 210 — 239 mm. Honorna äro of- 

 tast något mindre än hanarna. 



Ungen är ofvan brunsvart med mer eller min- 

 dre täta och stora, rostbruna fläckar och smala, hvit- 

 aktiga eller rent hvita spetskanter. Vanligen med 

 en hvit fläck i nacken. Undre kroppsdelarna hvit- 

 aktiga, stundom med rostgul anstrykning, och med 

 svartbruna tvärband, som på hals och frambröst 

 äro mycket tätare. I höstdräkten har hanen öfver- 

 gumpen mer eller mindre blågrå, honan åter röd- 

 brun (Collett). 



Redan gökens dräkt har en omisskännlig lik- 

 het med en liten roffågels, och hans flykt påmin- 

 ner i än högre grad om sparfhökens eller sten- 

 falkens. Denna likhet, som kostat mången gök 

 lifvet, har länge iakttagits af allmogen, som ju sä- 

 ger, att, när göken slutat gala, blir han hök, och 

 småfåglarna möta gärna göken med samma mindre 

 smickrande hälsning, som bestås sparfhöken. Här 

 tVireliggcr sannolikt ett fall af, livad man kan kalla 



skyddande efterapning: mimicry, d. v. s., att ett 

 djur genom likhet, uppkommen under tidernas längd 

 med ett annat, af andra fruktadt, djurslag, kommer 

 i åtnjutande af den trygghet, 'detta eger. 



Göken finnes utbredd öfver nära nog hela den 

 gamla världen. I norden förekommer han nästan 

 öfver allt. Endast på de stora slätterna i Sverige 

 saknas han eller är åtminstone sällsynt; däremot 

 är han i Danmark kanske allmännast just på Jyl- 

 lands hedar (Collin). Långt ut bland skärgårdens kala 

 klippor trifves han, och mot norr går han så långt, 

 skog finnes. Vid Kistrand i Porsanger (Collett), i 

 Varanger och vid Utsjoki samt pä Kola halföns södra 

 delar finnes han, ehuru ej så allmän och ej hvart år. 

 På fjällen går han t. o. m. något öfver skogsgränsen. 



Göken är en äkta flyttfågel. Han ankommer 

 till Danmark och sydöstra Sverige i slutet af april 

 eller början af maj, till Uppland och vestra Sverige 

 omkring den 11 maj, till södra Norge något senare, 

 men till Finnmarken först i juni. Han flyttar bort 

 i augusti och september. 



Göken lefver af insekter, särskildt skalbaggar 

 och fjärilslarver, af hvilka han äfven förtär de hå- 

 riga spinnarlarverna, som andra fåglar försmå. 

 Dessas hår fastna på magens innersida, så att den 

 förefaller luden. Collett framhåller, att göken i Norge 

 endast sällan tillgriper denna föda. Göken är ingen 

 kostföraktare, och fångna exemplar äta oerhördt. 

 Den ene af oss uppfödde i Bohuslän en gök med 

 — färsk sill, hvaraf han dagligen förtärde flera 

 stycken. 



Till lynnet är göken obändig och stridslysten. 

 Särskildt gäller detta under parningstiden. Om 

 man härmar honom väl, kan han lätt nog lockas 

 fram och genom ett länge fortsatt härmande bringas 

 i ett sådant raseri mot den förmodade rivalen, som 

 ingenstädes kan upptäckas, att stundom ej ens upp- 

 repade bösskott kunna skrämma bort honom. 



Hvar gökhane synes bebo ett rätt begränsadt om- 

 råde och återkommer till samma trakt. Så iakttog 

 den ene af oss vid Dragsmark i Bohuslän år efter 

 är en sådan, utmärkt genom sitt egendomliga, lusa 

 galande; flera liknande iakttagelser att förtiga. 



Genast efter ankomsten om våren låter haneii, 

 såvida vädret är mildt, höra sitt välkända parnings- 

 rop, hvilket som bekant återges med »ko-ko» och 

 i de flesta språk förlänat göken hans namn. Här- 

 vid sitter han, som synes fig. 4, tafla 22, framåt- 

 lutad med upplyft stjärt och hängande vingar samt 

 oftast i topp, då och då flyttande från ett träd till 

 ett annat. Honan svarar stundom med ett egen- 

 domligt läte, som närmast brukar återges med 

 »Kvickvickvickvick-vick-vick» , hastigt vrpprepadt. 



