113 



i hvilket de störtdykände hämta sin föda, som huf- 

 vudsakligen utgöres af fisk. 



Släktet omfattar 10 arter, spridda öfver större 

 delen af gamla världen, men allmännast i de varma 

 trakterna. 



Kung-sfiskaren, Alcedo ispida, L. (Tafla 23, fig. 6). 



Namn: Is fågel; Blåryggig is fågel, Nilsson; 

 Eisenfågel, Malm. Norska och danska: Isfugl. 



Ofvan mörkt grönaktig; hjässans, nackens och 

 vingtäckarnas fjäderspetsar samt ett band längs ryg- 

 gen ljusblå. Vingpennornas dolda delar och hand- 

 pennornas spetsar svarta. Stjärten blå. Från näbbro- 

 ten under ögat längs halsens sida ett framtill rostbrunt, 

 bakåt hvitaktigt band. Strupen gulhvit, begränsad 

 af mörkgröna band. Under rödbrun. Iris mörk- 

 brun. Näbb svartbrunt, det undre vid basen ljusare. 

 Fötterna röda. Längd 183 — 190 mm. Vingen 73 

 — 79 mm. 



Ungarna likna de gamla, men ha orenare 

 färger. 



Kungsfiskaren tillhör större delen af Europa 

 och Asien samt nordöstra Afrika. I Danmark sy- 

 nes han ej egentligen vara sällsynt och har iaktta- 

 gits såväl på Jylland som på öarna på en mängd 

 lokaler, och detta både sommar och vinter; allmän 

 kan han dock ej kallas. Han häckar sannolikt flere- 

 städes, med säkerhet omkring Viborg (Collin). I den 

 öfriga norden är han däremot en sällsynt gäst. I 

 Skåne är han visserligen åtskilljga gånger påträffad 

 (Nilsson, Sundström), men eljes endast iakttagen i 

 Halland (Nilsson), i Kalmar län (Sundström), vid 

 Qvarsebo i Östergötland (Sundström) och vid Hör- 

 ningsholm i Södermanland (Nilsson) samt vid Fy- 

 risån i Uppland (våren 1891, Kolthoff), där han 

 gräft ett par hål i strandbrinken. Vid Uddevalla 

 är han sedd (Kolthoff), liksom vid Göteborg (Malm), 

 där han skjutits. I Norge är han iakttagen upp- 

 repade gånger vid Kristiania, vid Fredrikstad och 

 flerestädes i Nedenaes och Bratsbergs amt, där han 

 sannolikt häckar vid Naes verk och äfven erhållits 

 mid vinters såsom vid Skien, samt slutligen i Har- 

 danger (Collett). I Finland är han, oss veterligt, ej 

 anträffad. 



»Kungsfiskaren flyger ganska snabbt, men tungt 

 och alltid lågt med täta vingslag och ej långt åt 

 gången. Han går högst dåligt och aldrig på mar- 

 ken. Han vistas endast vid vatten: omkring sjöar 

 och åar eller små dammar, hvarest han plägar sitta 

 orörlig ofta hela timmar på en påle eller gren öf- 

 ver vattnet för att lura på rof. Detta griper han 

 med näbbet genom att störta rätt ned i vattnet, 



hvarifrån han lika hastigt åter flyger upp. Hans 

 föda utgöres isynnerhet af småfiskar såsom Elritzor 

 (Cyprinus phoxinus) o. d. Dessa sväljas hela, men 

 fiskben o. d. uppkräkas senare. Han ses alltid en- 

 sam. Blott under flykten låter häri höra ett kort, 

 svagt läte, såsom tick ! — Boet utgräfves i en s. k. 

 åbrink. Det liknar strandsvalans och biätarens. 

 Ingången är tämligen trång, omkring tre fot lång, 

 innerst utvidgad till en något större, rundad kam- 

 mare. Ingen annan bale lär finnas än de upp- 

 kräkta fiskbenen; men emedan boet plägar begag- 

 nas i flera år å rad, kunna dessa bli rätt ymniga» 

 (Sundevall, Svenska foglarna). Äggen äro 5 — 8, 

 glänsande hvita, 22,5 — 24 mm. långa och 19 — 20 

 mm. tjocka. 



2. Tam. Biätare, Meropidae. 



Näbb långt, spetsigt ocb svagt böj dt med 

 skarp näbbås. Näsborrarna täckta af fjäder- 

 borst; gapet utan borstbår, tungan lång ocb 

 smal, men ej utsträckbar. Kroppsformen 

 smärt, långsträckt; dräkten bjärt. Stjärt ocb 

 vingar medellånga — långa, den förra med 

 12 pennor. Fötterna likna till sin byggnad 

 kungsfiskarnas (se fig. sid. 112). 



Biätarna äro sällskapliga ocb uppträda 

 ofta i flockar. De äta insekter, mest bin 

 ocb humlor, som de fånga under flykten. 



35 arter äro kända; de fördelas på 5 

 släkten och bebo gamla världen, isynnerhet 

 dess varmare delar. 



Biätarsläktet, Merops, L. 



Stjärtens två mellersta pennor förlängda. Vin- 

 garna långa och spetsiga med 10 handpennor, den an- 

 dra längst. Släktet, som egentligen tillhör de var- 

 mare länderna, omfattar 17 arter, spridda öfver 

 nästan hela gamla världen. 



Biätaren, Merops apiaster, L. (Tafla 23, fig. 5). 



Namn: Norska och danska: Biaeder. Finska: 

 Mehiläissyöjä. 



Hjässan och framryggen kastanjebruna. Bak- 

 ryggen gulaktig. Stjärten grön med blå anstryk- 

 ning, dess båda midtpennor omkring 2 cm. för- 

 längda. Handpennorna och de inre armpennorna 

 blågröna med svarta spolar och ett svart bräm i 



15 



