114 



infanet, de öfriga armpennorna bruna med svarta 

 spetsar och grön anstrykning, de inre gröna. Ving- 

 täckfjädrarna ljusbruna. Pannan hvit, bakåt grön. 

 Ett svart på sidorna af grönt begränsadt band 

 går från näbbet förbi ögat bakåt. Strupen gul, 

 nedtill begränsad af ett svart band. Bröst, buk 

 och undergump gröna. Honan liknar hanen, men 

 har något mindre klara färger. Iris karminröd. 

 Näbb svartaktigt, fötter gråbruna. Längd omkring 

 255 mm. Vingen c:a 145 mm. 



Ungen har mycket blekare och mindre rena 

 färger och saknar det svarta bandet öfver strupen. 



Biätaren bebor södra Europa och de centrala 

 delarna af Asien, mot söder till Afghanistan och 

 Kaschmir, samt finnes vintertid öfver hela Afrika, 

 men har under sina ofta rätt vidsträckta utflykter an- 

 träffats i de flesta af Europas länder. I Danmark 

 är han funnen på Sjaelknd ( 5 / 6 1840), Pyen och 

 Anholt samt i närheten af Limfjorden (maj 1844). 

 På Rristiansö utanför Bornholm har han fångats 

 ( 2 7 6 1877) (Collin). I Sverige är han funnen strax 

 norr om Ystad (juni 1816), i Högsäters socken på 

 Dal (ang. 1829, Nilsson), nära Wexiö (7 5 1858, 

 Sundevall), vid Muonionalusta är han fångad lef- 

 vande under snöstorm ( 3 /„ 1865, Mela). Annars är 

 han ej iakttagen hvarken i Finland eller Norge. 



Biätaren är i motsats till kungsfiskaren en 

 äkta flyttfågel, och flyttningen sker i ofta mycket 

 talrika flockar. Han skall trifvas endast i glest 

 bevuxen, isynnerhet backig mark, och flocken håller 

 gärna till i helst torra trädgrenar, hvarifrån utflyk- 

 -ter göras för att gripa förbifarande bin och humlor. 

 Dessa insekters gadd synes han i motsats mot de 

 flesta andra fåglar ej akta. Sitt läte, som man 

 sökt återgifva med »sirikryi», låter han härunder 

 höra. Biätarens flykt med dess snabba vänd- 

 ningar och kast påminner mycket om svalornas. 

 Att gå, åtminstone att gå på marken, faller sig 

 däremot svårt för honom. Biätaren häckar koloni- 

 vis, och boen likna backsvalornas. Äggen äro 5 — 

 7, glänsande hvita, 25 — 27 mm. långa och 21,5 — 

 23 mm. tjocka. 



3. Fam. Blå kråkor, Coraciiclae. 



Näbbet liknar k råk få o-lamas, rnen kar 

 nakna, bos blåkråkan springlika näsborrar. 

 Fötterna med tre helt fria tår riktade framåt 

 ocb en rätt bakåt. Den senares klo mindre 

 än mellantåns. (Se vidstående figur). Hand- 

 pennor 10, stjärtpennor 12. Könen bka. 



Familjen omfattar 24 arter, fördelade på 5 

 sliikten ocb 2 underfamiljer, ocb bebor den 

 gamla världens tempererade och tropiska 

 trakter. 



Venster fot af blåkråka. 



Blåkråksläktet, Coracias, L. 



Vingarna rätt långa, men breda och trubbiga- 

 Stjärtens båda yttersta pennor något förlängda. 

 Fjäderklädnaden vanligen lysande, oftast mer eller 

 mindre blå. Släktet, som omfattar 11 arter, finnes 

 i Europa, Afrika samt i Asien till Centralasien och 

 Indien. 



Blåkrakan, Coracias garrula, L. (Tafla 22, fig. 2). 



Namn: Spansk Icrålca ; Drottning Kerstins 

 kroka (Smal.). Norska: Blaaraalce, BlaahraaJce. 

 Danska: ElleJcrage. Finska: Sininärhi, Sinivares. 



Bygg rödbrun. De små vingtäckarna högblå, 

 de öfriga täckfjädrarna, äfvensom de undre, blågröna. 

 Vingpennorna vid roten blågröna, utåt svarta, under 

 högblå, innersta armpennorna till större delen af 

 ryggens färg. Bakryggen och öfvergumpen klart blå, 

 stjärtens två midtpennor grågröna, de öfriga blå- 

 gröna, mot spetsen ljusare, de yttersta med svart 

 spets. Hufvud, hals och undre kroppsdelar ljust 

 blågröna. Honan liknar hanen. Iris brun. Näbb 

 svartbrunt, vid roten ljusare. Fötter gulbruna. 

 Längd 305-334 mm. Vingen 188—200 mm. 



Ungarna ha mycket orenare färger. 



Blåkråkan bebor Europa och Centralasien samt 

 öfvervintrar i Afrika och nordvestra Indien. I Dan- 

 mark har hon erhållits en mängd gånger från olika 

 delar af landet (se Collin), allmän skall hon dock 

 ej vara. I Sverige har hon varit tämligen allmän 

 samt förekommit ungefär upp till 61° N. Br. eller till 

 ekens nordgräns. På 1860- och 1870-talen var hon 

 sålunda ej sällsynt kring Stockholm och Upsala. 

 Nu saknas hon vid Upsala och är vid Stockholm 

 ytterst sällsynt. I Kalmar län, på Öland och vissa 



