117 



pennorna med en stor, hvit fläck på infanets midt. 

 Stjärtens två mellersta pennor gråvattrade med svarta 

 tvärband, sidopennorna brunvattrade, de båda yt- 

 tersta med bred, hvit spets. Från munviken bakåt 

 ett hvitt streck och ett hvitt, nedtill af svart be- 

 gränsadt, tvärband på strupen. Buken och under- 

 gumpen rostgrå med svartbruna tvärband. Honan 

 saknar det hvita på stjärt och handpennor, men har 

 på samma ställen ljust rostfärgade fläckar. Iris 

 svartbrun. Näbb svartaktigt, fötter gulbruna. Längd 

 260 — 295 mm. Vingen 191—205 mm. 



Ungfåglarna skilja sig föga från honan. 

 . Dunungen grågul med stora, brunsvarta fläckar. 



Nattskärran finnes i Europa, sydvestra Sibirien, 

 Kaukasus och Mindre Asien samt ersattes i Central- 

 asien af närstående underarter och tillbringar vin- 

 tern i Afrika. Sverige bebor hon talrikt från Skåne 

 ungefär till Gefle, men är äfven iakttagen vid Sunds- 

 vall och i Jämtland (Sundström). En uppgift, att hon 

 funnits i Sorsele i Ume lappmark, bör mottagas 

 med försiktighet. I Norge förekommer hon upp till 

 Trondhjem samt är allmännare i landets östliga 

 delar (Collett). Någon gång öfverstiger hon fjällens 

 trädgräns (Hartman 1859). I södra Finland är hon 

 ganska allmän, men ej känd norr om Kuopio (Mela). 

 I Danmark är hon isynnerhet allmän på Jyllands 

 hedar " samt finnes här och hvar i öfriga delar af 

 landet. Äfven på Bornholm förekommer hon (Collin), 

 liksom på Gotland. 



Nattskärran är en äkta flyttfågel, som ankom- 

 mer till Sverige i början eller midten af maj och 

 flyttar bort i slutet af augusti och början af sep- 

 tember. En och annan ungfågel träffar man dock 

 senare. Nattskärran uppehåller sig företrädesvis i 

 barrskog. Bäst tyckes hon trifvas i glesare skog, 

 som omväxlar med små slätter eller vid hyggen och 

 vindfällen. Under sina nattliga utflykter besöker 

 hon ofta trädgårdar och t. o. m. städer. Stundom 

 sätter hon sig på landsvägarna. Hon är en äkta 

 nattfågel, som aldrig, såvida hon ej blir uppskrämd, 

 är i rörelse om dagen. Då hvilar hon liggande 



längs efter någon tjock trädgren, på en stor stubbe 

 eller på marken. Härunder blundar hon, och man 

 ser, bur hennes ögon öppna sig allt mer och mer, 

 ju närmare man kommer, och när de äro helt öppna, 

 flyger hon ett kort stycke, men sätter sig snart åter 

 till hvila. Med skymningens inbrott blir hon liflig 

 och ger sig då ut på jakt efter insekter, som ute- 

 slutande utgöra hennes föda. 



Hen:«.es flykt är ljudlös och snabb, och hon har 

 stor förmåga att röra sig i luften, man ser henne 

 göra de hastigaste vändningar och svängar. Hennes 

 läte är ett surrande, som rätt mycket erinrar om 

 ljudet af en spinnrock, och som hanen under fort- 

 plantningstiden låter höra sittande. Troligen är det 

 endast hanen, som frambringar denna underliga sång. 

 Ett annat, ett smackande läte, ha vi hört båda kö- 

 nen frambringa. Under parningstiden, då man i 

 skymningen eller på natten ser könen tillsammans, 

 flyger honan mera lugnt fram och åter, under det 

 hanen, som genom de hvita fläckarna i vingar och 

 stjärt lätt igenkännes, med uppåtböjda vingar flaxar 

 fram och åter kring sin utkorade, och hvar gång 

 han nalkas henne, mottages han af ett, ofta af ho- 

 nom besvaradt, smackande. Sina ägg lägger natt- 

 skärran alldeles öppet utan spår af bale på bara 

 marken ; vi ha ofta funnit dem på någon öfvergifven 

 gångstig. Äggen läggas sent, i juni eller först i midten af 

 juli och t. o. m. i början af augusti, de äro alltid 

 två, hvitaktiga eller gulgrönaktiga, marmorerade med 

 stora, gråbruna eller ljust bruna och askgrå fläckar. 

 Längd 30—35 mm., tjocklek 20 -22 mm. Om den 

 första kullen förstöres, lägges en andra kull med 

 stundom blott ett ägg. Man skulle tycka, att natt- 

 skärrans ägg, ljusa till färgen och öppet lagda som 

 de äro, skulle vara mycket utsatta för att upptäckas. 

 Men de skyddas däraf, att nattskärran, som är för- 

 villande lik marken, rufvar på dem hela dagen. 

 Båda könen skola deltaga häri. Om ungarna råka 

 i fara, söka båcla föräldrarna ofta med ögonskenlig 

 risk ådraga sig uppmärksamheten, till dess ungarna 

 hunnit gömma , sig. 



4:de Ordningen, Roffåglar, Accipitres. 



Fötterna äro försedda med kraftiga, krökta, i genomskärning rundade, klor, som kunna vikas in 

 under foten (se fig. sid. 119), och af hvilka innertåns vanligen är störst. Baktån är kortare och vid roten 

 smalare än fram tårna, i h vilkas plan hon är fästad, dess klo når hos några samma storlek som inner- 

 tåns. Näbbet är kort, men mycket groft och starkt med lodrätt nedböjd hake (se omstående figur). Öfver- 

 aäbbet vid roten och kring näsborrarna täckt af en s. k. vaxhud, en tjock, naken ytterhud, som dock 

 I,.,- ugglorna är långtifrån tydlig. Vingtäckarna i många rader (jämför fig. sid. 101), armtäckarna långa. 

 Ilaiidpeimoma 10, den första rätt Lång. Stjärtpennorna L2, aldrig färre. 



