121 



innerfan och med undantag af den första äfven med 

 inskuret ytterfan. Pärlugglan, som afviker därige- 

 nom, att ögonkretsarna äro afbrutna, att endast 

 l:sta och 2:dra handpennorna ega inskärningar, och 

 att kraniets öronpartier äro mycket olika på båda 

 sidor, föres numera vanligen till ett annat släkte, 

 Nyctala, till hvilket dessutom hör endast en nord- 

 amerikansk uggla. 



Släktet omfattar 31 arter, spridda öfver hela 

 jorden utom Madagaskar, Australien och Stilla hafs- 

 öarna. 



Öfversikt af arterna. 



■I. Ögonkretsarna utan tydliga, koncentriska 

 streck. 



A. Stjärten medelmåttig, rundad, of- 

 van med hvita tvärfläckar på grå- 

 brun botten S- tengmalmi. 



B. Stjärten medelmåttig, rundad, ofvan 

 med brunt och rostgult marmore- 



rade tvärband S. aluco. 



C. Stjärten lång och vigglik S. uraleniis. 



II. Ögonkretsarna med concentriska, vågiga, 



svarta eller bruna streck S. lapponica. 



Pärlugglan, Strix tengmalmi, Gmel. (Tafla 26, fig. 2). 



Sj 7 n. Ulula tengmalmi, Nyctala tengmalmi, 

 Ni/ctale funerea, Bonap. Syrnium funereum. 



Namn: Hären (Helsingl.) Norska: Perleugle. 

 Danska: Tengmalms Uglc, Lille Slcovugle, Lille 

 Rirheugle. Finska: Helmipöllö, Piilca pissi, YökJcö; 

 Hiirennahhia (Savolaks). 



Ofvan brunaktig med runda, hvita fläckar. 

 Ögonkretsarna hvitgrå med svart inblandning, en 

 fläck mellan ögat och näbbet samt en smal ring 

 närmast ögat svarta. Undre kroppsdelarna fläckiga 

 af brunt och hvitt. Midten af bröstet stundom rent 

 hvitt. Fötterna hvita eller grå med bruna fläckar. 

 Könen lika. Iris gul. . Klorna svartaktiga, vid roten 

 stundom gulbruna, näbbet gulaktigt. Längd 233 — 

 282 mm. Vingen 155—180 mm. 



Ungen i första dräkten mörkbrun. De hvita 

 fläckarna saknas på hufvud, hals och rygg samt 

 äro glesare och otydligare på de öfriga kropps- 

 delarna. 



Pärlugglan finnes i Europas nordliga och cen- 

 trala delar, i Sibirien och i nordligaste Nordamerika. 

 I Sverige kan hon ej någonstädes sägas vara all- 

 män, men finnes nästan i hvarje större skogstrakt. 

 Allmännast är hon i Norrland, Dalarna och Värm- 

 land. Från NäfVerkvam i Östergötland ha vi fått 

 hennes bo, likaså från Alingsås, och på Öland häc- 

 kar hon, liksom sannolikt i Småland; Om vintern 

 är hon funnen i Skåne. 1 Norge kan hon sägas 

 rara allmän upp till polkretsen, men har flera gånger 



erhållits äfven från trakten af Tromsö samt är fun- 

 nen häckande vid Matsjok i Tana. På fjällen går 

 hon åtminstone upp i öfversta barrskogsregionen. 

 I Finlands södra och mellersta delar är hon den 

 allmännaste nattugglan samt finnes i norra Finland, 

 om än sällsynt, ända upp till Muonio (Mela). I 

 Danmark är hon ej allmän, men funnen spridd öf- 

 ver större delen af landet, mest vintertid. Dock 

 visa fynd af pärlugglor under våren samt af dun- 

 ungar, att hon häckar där i landet (Collin). 



På häckplatserna är hon under våren lätt att 

 iakttaga, då makarna nattetid flitigt locka hvaran- 

 dra; hon är ej heller svår att locka till sig för den, 

 som kan härma henne. Under hösten och vintern 

 ströfvar hon vida omkring, men tyckes, när hon 

 träffar någon lämplig lokal, ofta längre eller kortare 

 tid uppehålla sig på samma ställe. Om dagen sitter 

 hon gärna inkrupen i en tät gran, men gömmer 

 sig troligen ännu oftare i ihåliga träd. Vintertiden 

 hafva vi stundom funnit henne under en längre tid 

 tillbringa dagarna i samma trädhål, där hon äfven 

 förtär sitt rof. Sådana hål innehålla fjäder af mes- 

 fåglar, lämningar af små gnagare och fjäderbollar. 

 Hon tyckes vara en farlig fiende för mesfåglarna, 

 men förtär dock mest små gnagare, näbbmöss, äf- 

 som skalbaggar, efter hvad flera af o.ss undersökta 

 exemplar utvisa. 



Pärlugglans obekantskap med människan gör, 

 att hon ej fruktar henne. Stundom är hon till och 

 med så orädd, att man kan fånga henne med han- 

 den. Förföljd, visar hon sig dock, särskilclt vid 

 boet, rätt skygg. 



Sitt bo lägger pärlugglan i ihåliga träd. Vi 

 hafva stundom under äggen funnit en mjuk bale 

 af mossa och mesfjädrar, sannolikt lämningar efter 

 vinterns måltider i samma hål. Äggen äro van- 

 ligen 5 — 7 till antalet, 31—35,5 mm. långa, 2C,B 

 — 28 mm. tjocka. 



Kattugglan, Strix aluco, L. (Tafla 20 fig. 1). 



Syn. Ulula aluco, Syrnium aluco. 



Namn : Uggla, Haruggla, Nattuggla, Lilcuggla, 

 Shrilntggla, Tornuggla; Kattegla (Helsingl.); Klä- 

 hvitt-uggla, Klä-hvitt (Södermani., Vestmanl., Da- 

 larna); Ofoejd (Vestmanl.) ; Harfånget (Smal.). Nor- 

 ska: Katugle, Natugle. Danska: Natugle, Slcovugle, 

 Husugle, Katugle. Finska: Kissapöllö. 



Ofvan vattrad och spräcklig af gråbrunt eller 

 gulbrunt, grått och svartbrunt med mörkbruna längs- 

 streck samt på vingar och stjärt med mörkare tvär- 

 band. På skuldrorna en rad hvita Häckar. Ögon- 

 kretsen mörkare eller ljusare grå eller gulgrå och 



10 



