122 



med oregelbundna, koncentriska, mörkare ringar. Stru- 

 pen mörkt brunvattrad. Under ljusgrå, stundom 

 med rostbrun anstrykning, alltid med svartaktiga 

 längsstreck. Dräkten är oberoende af kön och ålder 

 än mer grå, än öfvervägande rödbrun. Könen likna 

 hvarandra. Iris mörkbrun. Näbb gulaktigt. Klor 

 mörkt hornfärgade. Längd 370 — 450 mm. Vingen 

 273—303 mm. 



Ungfåglarna med täta, brunaktiga tvärstreck på 

 grå botten. Dunungen, som nyfödd, hvit. 



Kattugglan bebor hela Europa, men är sällsynt 

 i Eyssland och världsdelens öfriga östra delar samt 

 finnes mot söder i Palestina och nordöstra Afrika. 

 I södra Sverige och på Gotland är hon den all- 

 männaste ugglan. Mot norr går hon upp till Sunds- 

 vall och Östersund, men synes ej vara talrik på nå- 

 gotdera stället (Sundström). I Tärna i Vesterbottens 

 lappmark är hon äfven iakttagen (Holmgren). I 

 Norge häckar hon allmänt i de södra och vestra de- 

 larna upp till Trondhjemsfjorden, och är hon iakt- 

 tagen äfven i Saltdalen. Hon går i regel ej öf vei- 

 det subalpina området, om hon än någon gång kan 

 strof va upp i björkregionen (Collett). I Danmark 

 förekommer hon nästan öfverallt, där träd växa, utom 

 på vestkusten i Vendsyssel samt på Bornholm, där 

 hon är mycket sällsynt (Collin). I Finland är hon 

 endast funnen ett par gånger: vid Helsingfors ( I4 / I2 

 1875) och vid Åbo ( 1! '/ 5 1878) samt möjligen vid 

 Vasa (Mela). 



Kattugglan är en stationär fågel, som troligen 

 ej företager långa ströftåg eller flyttar ur landet, om 

 hon äfven under vintertiden af brist på föda drager 

 från skogsbygden ut åt slätterna. Hon uppehåller 

 sig gärna vid städer och gårdar och begagnar ofta 

 lador och andra uthus till hviloplats. Dagen igenom 

 sitter hon på ett för solstrålarna skyddadt ställe, och 

 först sedan det blifvit nästan nedmörkt, drager hon 

 med sin ljudlösa flykt ut på jakt. Därvid ser man 

 Henne ofta långa stunder sitta, på något upphöjdt 

 föremål, troligen spejande efter rof. 



Kattugglans föda utgöres enligt fleras, bland 

 andra Colletts och våra egna, samstämmande under- 

 sökningar hufvudsakligen af små gnagare, särskildt 

 Arvicola agrestis, Mus musculus och sylvaticus samt 

 äfven af insekter. Men hon förgriper sig stundom på 

 åtminstone smärre fåglar, och den ene af oss iakt- 

 tog en gång, hur ett par kattugglor utrotade en stor 

 koloni af snöskator. Äfven lämningar af koltrastar 

 ha vi funnit i hennes mage, och Collett anför tyd- 

 liga bevis på, att hon hållit till godo med en sparf- 

 uggla. 



Hennes vanliga läte »klivitt klivitt» uttydes 

 som klä hvitt» samt ansågs och anses ännu på 



många håll bebåda dödsfall. Hanens rop om våren 

 kan återges med ho, ho, hohohoho». 



Oftast lägger kattugglan sina ägg i ihåliga träd, 

 stundom i hus, gamla torn o. d. Hon är härvid 

 ej så kinkig. Man träffar henne bosatt såväl i en- 

 staka träd på kala slätten som inne i barrskogarna 

 och i löfskog. Äggen läggas i slutet af mars eller 

 början af april, antalet varierar mellan 3 — 6, det 

 senare antalet hafva vi endast funnit två gånger. De 

 läggas utan bale och äro 44 — 51 mm. långa samt 

 38— -40 mm. tjocka. 



Slagugglan, Strix uralensis, Pall. (Tafla 25, tig. 2). 



Syn. Strix liturata, Thnnb., Ultila uralensis, 

 Symium uralense. 



Namn : Norska och danska : Slaguglc. Finska : 

 Viirupöllö. 



Ofvan ljusgrå med täta, mörkbruna, längsgående 

 fläckar. Vingar och stjärt grå med mörkbruna tvär- 

 band. Ögonkretsen grå med svartaktiga fjäderspolar. 

 Bägge ögonkretsarna omgifna af en hvit, brunfläckig 

 ring, som äfven bildar ett band öfver strupen. Un- 

 der gråhvit med glesare, mörkbruna längsfläckar. 

 Näbbet gult. Klorna i spetsen svartbruna, vid roten 

 gulaktiga. Iris svartbrun. Längd 500 — 595 mm. 

 Vingen 345 — 370 mm. 



Ungarna med tvärgående, brunaktiga streck. 



Slagugglan tillhör de nordliga delarna af Eu- 

 ropa och Asien samt företrädes i Japan af en närstå- 

 ende underart. Hon går längre mot söder än lapp- 

 ugglan .och är enligt ' uppgift stationär i sydöstra 

 Tyskland. I nordliga Sverige är hon sannolikt ej 

 synnerligen sällsynt. Hon häckar i dess stora barr- 

 skogar. Nordligast är hon funnen vid Karesuando 

 (Nilsson). I Jämtland skall hon häcka. I Uppland 

 anträffas hon nästan h varje år och häckar troligen i 

 trakten, där hon erhållits äfven sommartiden. Söder 

 om Uppland och Värmland är hon däremot mycket 

 sällsynt, men funnen i Södermanland ('~/ t 1868) 

 och Östergötland vintertid (Sundström). I Norge är 

 hon funnen här och hvar, isynnerhet i landets södra 

 delar. I Österdalen är hon rätt allmän och bäckar. 

 Kring Trondhjem var hon hösten 1890 under pågå- 

 ende lemmelvandring ganska allmän (Collett). I Fin- 

 land förekommer hon, ehuru rätt sällsynt, öfver hela 

 landet upp till Karesuando och Enare. I landets 

 sydvestra delar är hon några gånger funnen häc- 

 kande. I Ulfsbv i Satakunda skall hon vara allmän 

 (Mela). I Danmark är hon ej med säkerhet funnen. 



Slagugglans föda utgöres hufvudsakligen af sor- 

 kar och lemlar samt under sommaren äfven af skal- 

 baggar. Ett af oss undersökt exemplar innehöll läm- 



