124 



och tropiska delar på de båda hemisfärerna med 

 undantag af vestra Afrika, Australien och Söder- 

 hafvets öar. I Sverige tillhör hon egentligen fjällens 

 videmyrar, äfvensom fjällhedarna, men är äfven, 

 ehuru ytterst sällan, funnen häckande söderut, så- 

 som vid Ronneby och i Skåne (Vesterhmd), vid Ot- 

 tenby på Öland och vid Upsala (Kolthoff) samt vid 

 Hellefors i Nerike (Sundström). Gotland hesökes 

 under flyttningarna (Kolmodin). Äfven i Norge häc- 

 kar hon i regel på fjällen, isynnerhet i videregionen, 

 och endast undantagsvis under år, då åkersorken, Arvi- 

 cola agrestis, är allmän, på skogsmyrarna samt besöker 

 låglandet endast under flyttningarna (Collett). I Fin- 

 lands lappmarker (Kittilä, Muonio, Enontekis, Enare) 

 är hon ej sällsynt, dessutom är hon, ehuru sällsynt, 

 funnen häckande i landets mellersta och södra delar, 

 såsom vid Tavastehus, i Björneborgstrakten och i 

 Lemo, nära Åbo (Mela). I Danmark är hon täm- 

 ligen allmän, isynnerhet på Jyllands hedar och sum- 

 piga trakter. /Äfven på Island och Faeröarna är hon 

 funnen, men häckar knappast där. Jordugglans ut- 

 bredning i Skandinavien erinrar i någon mån om 

 flera sångfåglars, såsom järnsparfvens och blåhake- 

 sångarens (jämf. sid. 10 och 27). 



Jordugglan är hos oss en flyttfågel. Hennes 

 ankomsttid växlar. Vi hafva funnit henne på flytt- 

 ning såväl i slutet af mars som i början af maj. 

 Bort flyttar hon vanligen i oktober och november. 

 Stundom öfvervintrar hon dock. I Vestergötland 

 och Uppland hafva vi funnit henne midvintertid, 

 och Collett omtalar, att hon vid Kristiania, Bergen 

 och Trondhjem funnits öfvervintrande. 



Jordugglan uppehåller sig mest på sänka mar- 

 ker, stora kärr eller hedar, där god tillgång på fält- 

 möss finnes. Mycket sällan ser man henne i syd- 

 liga trakter jaga på dagen, utan sitter hon då dold 

 på marken och flyger vanligen ej upp, förrän man 

 kommit ganska nära. När hon om aftonen ger sig 

 ut på jakt, flyger hon helt sakta fram längs mar- 

 ken, då och då sättande sig på en tufva eller på 

 själfva ängen. Hon är annars en fullkomlig flyg- 

 konstnär, som t. ex., när hon förföljes af kråkor, 

 med stor skicklighet tumlar om i luften och dess- 

 emellan seglar i vida kretsar. Hon kan genom att 

 uppdraga de mycket stora öronlocken, så att dessa 

 se ut som stora öron, förvrida sina drag, så att hen- 

 nes hufvud på något afstånd får ett utseende, som 

 erinrar om ett däggdjurs. 



Sina ägg lägger jordugglan på marken, vanligen 

 på ett torrt ställe i någon myr eller ock på någon 

 torr hed. Oftast lägger hon äggen på själfva 

 marken, men stundom bygger hon ett enkelt bo af 

 fina, torra kvistar. Ett rätt starkt sådant fanns i 



närheten af Upsala (enligt meddelande af A. Hahr). 

 Ungarna gå ofta ur boet, långt innan de kunna 

 flyga, och äro då lätta att finna nattetid, emedan de 

 locka föräldrarna med ett pipande läte. 



Äggen äro vanligen 4 — 7, stundom ända till 

 9, 38,5 — 40,5 mm. långa, 31 — 32 mm. tjocka. An- 

 talet ägg beror ögonskenligen pä tillgången af föda 

 under året. Jordugglans ägg läggas med rätt stora 

 mellanrum i tid (jämf. sid. 19). 



Hornug-glan, Asio otus, (L.) (Tafla 26, fig. 3). 



Syn. Strix otus, Otus vulgaris, Fleming, Otus 

 ulbicollis, Daudin, Otus linnéi, Malm. 



Namn: Homuf, Sltogsuf. Norska: Horuuglc, 

 Langöret-ugle. Danska : Skov-homiigle, Almindelig 

 Hornugle, Lille Homugle. Finska: Sarvipöllö. 



Ofvan spräcklig och vattrad af svartbrunt, rost- 

 gult och hvitaktigt. Vingpennornas infan hvitt, ut- 

 fanet svart, rostgult eller grått med svartbrun vatt- 

 ring och svartbruna tvärband. Stjärten rostgul — rost- 

 grå med svarta tvärband. De långa örontofsarna af 

 ryggens färg. Ögonkretsen närmast ögat svartaktig, 

 inåt grå, utåt rostgul. En hvit fläck vid näbbroten 

 och stundom en liknande längre ned på strupen. 

 Undre kroppsdelarna rostgula och hvita med svart- 

 bruna, längsgående fläckar. Undre stjärttäckama 

 gulhvita med bruna spolfläckar. Fötterna gulhvita. 

 Klorna gulbruna. Näbbet svartaktigt, iris brun. Kö- 

 nen nästan lika hvarandra. Längd 350 — 368 mm. 

 Vingen 291 — 302 mm. 



Ungen har i sin första dräkt ögonkretsen svart- 

 aktig och små, duniga örontofsar, den hvitaktiga ran- 

 den bakom öronöppningen är starkt framträdande. 

 Hela fågeln gulgrå med mörka tvärstrimmor. 



Dunungen, som nykläckt, hvit. 



Hornugglan finnes öfver nästan hela Europa 

 och går i öster genom Asien ända till Kina och Ja- 

 pan samt i söder till nordvestra Indien. Norra Af- 

 rika besöker hon vintertiden. I Nordamerika ersat- 

 tes hon af en, i Centralamerika af en annan under- 

 art. I södra och mellersta Sverige upp till 60° — 

 61° N. Br. är hon tämligen allmän. Sålunda är 

 hon vanlig i norra Uppland, och kring Hudiksvall skall 

 hon ej vara sällsynt (Carlson i bref). Nära Luleå är 

 hon en gång anträffad ("7, 1835, Sundevall). På Got- 

 land häckar hon sällsynt, men är rätt allmän höste- 

 tid (Kolmodin, Sundström). I Norge förekommer 

 hon sparsamt till Trondhjemsfjorden, häckar årligen 

 vid Kristiania och i de inre, östliga skogstrakterna, 

 men är ytterst sällsynt längs vestkusten, där hon 

 endast funnits höst och vår (Collett). I Finlands 

 sydligare delar är hon ganska vanlig och är funnen 



