125 



häckande upp till Punkaharju i Ta västland och Vasa 

 (Mela). I Danmark är hon funnen häckande på många 

 ställen och är vintertid rätt allmän. Då får man 

 stundom se henne flockvis 10—16 tillsammans. 

 På Faeröarna är hon en gång iakttagen (Collin). 



Ehuru många af denna art öfvervintra hos oss, 

 flyttar dock flertalet söderut. I Uppland, där hon 

 under sommaren är särdeles allmän, är hon om vin- 

 tern fåtalig, och vissa vintrar tyckes hon till och 

 med saknas (jämf., livad ofvan sagts om hennes före- 

 komst i Danmark). Den ene af oss iakttog henne 

 i oktober 1869, i stort antal flyttande öfver södra 

 Öland. 



Hornugglan trifvea bäst i små, på slätten belägna, 

 barrskogsdungar eller i kanten af, till slätter och 

 fält gränsande, skogar. Här väljer hon till häckplats 

 ett öfvergifvet kråk- eller skatbo. I skymningen 

 lämnar hon skogen och flyger ut öfver slätten för 

 att söka rof. Härvid flyger hon något högre öfver 

 marken än jordugglan och sätter sig ofta på upp- 

 höjda föremål, såsom på ladugårdstak och telegraf- 

 stolpar. Hennes föda består af fältmöss, någon gång 

 en näbbmus eller en gräshoppa samt m} r cket sällan 

 en fågelunge. 



I midten af april läggas äggen, oftast 7 till an- 

 talet, stundom dock endast 3 — 4. De läggas med 

 så långt mellanrum, att de sist födda ungarna ofta ej 

 blifva vid lif. Äggen äro 39 — 40 mm. långa, 31 

 —33 mm. tjocka. 



3. Underram. Dagugglor, Surnini. 



Innertån kortare än meljantån, och dennas klo 

 slät, ansiktskretsen större under än öfver ögat, där 

 den endast bildar en smal »ögonbrynskant». Öron- 

 öppningen ej större än ögat, den saknar lock, men 

 kan dock tillslutas och bildar då en smal springa. 

 De fyra första handpennorna med inskuret fan. 



Underfamiljen omfattar öfver 100 arter, förde- 

 lade på 14 släkten och spridda öfver hela jorden. 



Öfversikt al" släktena. 



I. Hufvudet med långa tofsar Bubo. 



JJ. Hufvudet med inga eller helt korta tofsar. 



A. Stjärten medelmåttig eller kort, rundad Athene. 



B. Stjärten Jång och vigglik Surnia- 



Bergufsläktet, Buho, Dum. 



De långa örontofsarna kunna uppresas. Vin- 

 garna nä ej den afrundade stjärtspetsen. 2:dra — 

 l:de handpennorna längst. 



Släktet omfattar 17 arter, som mod undantag 

 af Australien och Söderhafsöarna bebo hela jorden. 



Bergufven, Bubo bubo, (L.) (Tafla 25, fig. 4). 



Syn. Strix bubo, Bubo ignavus, Forster, Bubo 

 maximus, Fleming, Bubo linnéi, Malm. 



Namn: Uf, Hornuf, Skogsuf; Häseluf (Smal.); 

 Gast, Aiv (Orsa). Norska: Bj er g ugle, Hubr o, Sten- 

 ulv, Roper. Danska: Bjergugle, Klippeugle, Stor 

 Hornugle, Schuhu, Orneugle, Gaaseugle. Finska: 

 Iso huuhhaja, Huuhlcaja, Huuhliapöllö. Lapska: 

 Pälljiskuolffi,, Lidno. 



Ofvan rostgul, groft vattrad och fläckig af svart. 

 På skuldror och vingar med hvitaktiga fläckar. Ving- 

 pennorna och stjärten svartbruna med vattrade, rost- 

 gula tvärband. Örontofsarna långa, svarta, i kan- 

 terna gulvattrade. Ögonkretsen gulgrå med brun 

 och svart vattring, innanför ögat är den hvitaktig 

 med svart inblandning. En hvitaktig fläck under 

 näbbet och vanligen en större sådan längre ned pä 

 strupen. Undre kroppsdelarna rostgula — gulgrå, på 

 bröstet med svarta längsfläckar, på buk och undre 

 stjärttäckare med bruna tvärlinier. Fötterna rost- 

 gula eller rostgrå med gles, brun vattring. Klorna, 

 brunsvarta, näbbet svartaktigt. Iris gulröd. Honan 

 är vanligen något större än hanen, för öfrigt lika. 

 Längd 645—729 mm. Vingen 430—493 mm. 



Ungen på såväl öfver- som undersidan gulgrå 

 med täta, bruna tvärstrimmor. 



Dunungen som nykläckt hvit. 



Bergufven bebor hela Europa och norra Asien, 

 mot söder utbredande sig till Kina och Himalaya 

 samt någon gång till nordöstra Afrika. I Sverige 

 finnes han öfver nästan hela landet, men är ytterst 

 sällsynt på Gotland (Sundström), om han ens före- 

 kommer där (Kolmodin). I nordöstra Skåne häckar 

 han (Carlson) och besöker öfriga delar af landskapet 

 om vintern. I Bohuslän finnes han ända ut på de 

 kala skären. I Lapplands barrskogar häckar han. 

 I Norge finnes han mer eller mindre allmänt ända 

 upp till ofvanför polkretsen samt förekommer mer 

 tillfälligt i Finnmarken, Sydvaranger. På fjällen 

 går han upp i och till och med öfver björkregionen 

 (Collett). I Finland är han en ganska allmän häck- 

 fågel ända upp till Enare samt är träffad i Utsjoki 

 (Mela). I Danmark är han ej allmän, men erhålles 

 dock, isynnerhet vintertid, samt häckar i de stora, 

 gamla skogarna (Collin). 



Bergufven flyttar ej, men företager höst och 

 vinter utfärder åt slätterna, där han har rikare till- 

 gång på sin älsklingsföda: råttor och sorkar. Han 

 uppehåller sig helst i bergiga trakter, eller ock be- 

 bor han barrskogarna, men väljer då helst sten- 

 bunden mark. Dagen igenom sitter han gömd, och 

 ger han sig vanligen törst i skymningen ut på jakt. 

 Där han häckar, hör man isynnerhet om våraftnarna 



