126 



hans, som hemskt ansedda, läte, som kan återges 

 med »uhu uhu» eller i vårt tycke bättre med > ho-o». 

 Han anses hafva gifvit upphofvet till sägnen om 

 : Odins jakt . 



Bergufven är utan tvifvel i vissa trakter mycket 

 skadlig för det vilda. Den ene af oss har dock vid 

 uf bon endast sällan funnit lämningar af matnyttigt 

 vikit, och endast sällan ha talrika, under årens lopp 

 undersökta, bergufvar innehållit sådant. Hans van- 

 ligaste föda synes vara kråkor, ekorrar, stora hus- 

 råttor, vattensorkar, igelkottar, möss och rätt ofta, 

 egendomligt nog, fisk. Som bevis på, att han själf 

 fiskar, kan anföras, att den ene af oss erhållit en 

 berguf på — ståndkrok, betad med mört och afsedd 

 för gäddor. Märkligt är, att han kan äta den tag- 

 giga igelkotten och svälja de hvassa taggarna, hvaraf 

 vi ofta funnit fullt i hans kräfva. För kråkan är 

 han en farlig fiende, han har noga reda på, hvar hon 

 tillbringar nätterna, och smyger sig med sin ljudlösa 

 flykt på henne. Kråkan å sin sida känner väl till 

 denne sin farligaste fiende, och när hon under da- 

 gen träffar honom, anfaller hon honom alltid med 

 ursinnigt raseri. För öfrigt äro de flesta fåglar för- 

 bittrade på ufven och visa honom vid hvarje till- 

 fälle sitt hat. Ej blott kråkfåglarna, utan äfven rof- 

 iåglar och måsfåglar slå öfver honom, och det är 

 med anledning häraf, som man begagnar honom som 

 • ett slags lockfågel vid skytte. 



Sitt bo lägger ufven vanligen i branta klippor, 

 men ofta äfven på släta marken eller vid sidan af 

 ett stenblock. Äggen, vanligen 3 — 4, någon gång 

 flera, till antalet, äro 56— -61 mm. långa och 46 — 

 52 mm. tjocka. Collett anför, att han funnit af 

 ufven byggda reden. 



Ugglesläktet, Athene, Boie. 



Vaxhuden hos flertalet liksom svullen (se vid- 

 stående teckning). Stjärten under medellängd, men 

 längre än vingarna, tvär eller föga rundad. 



Släktet omfattar 24 arter, spridda 

 öfver större delen af gamla världen. 

 Fjällugglan finnes äfven i arktiska Ame- 

 rika. Sparfugglan med sina korta, run- 

 dade vingar, hvilkas första handpenna 



Xabb al' Miner-vas i i i x v- i i j.* i 



uggla (efter »Cata- med hela tarsens längd understiger den 

 ogue o ii s». -j- re(; ij e) f(j res numera vanligen till ett 



eget släkte, Glaucidium, omfattande 20 arter. Mi- 

 nervas uggla, som har 1 :sta handpennan betyd- 

 ligt längre (afståndet mellan dess spets och den 

 3:dje handpennans är mindre än tarsens längd) samt 

 eger glesa och borstiga tjädrar på tarser och tår, 

 utgör typen för ett annat släkte, Athene eller Carine. 

 Fjällugglan med sina örontofsar, som dock vanligen 



äro nästan omärkliga, och sin ej ansvällda vaxhud 

 anses ofta ensam bilda ett tredje släkte, Nyctea. 



Ölversikt af släklet. 



I. Tårna icke beljädrade A. noctua. 



II. Tårna befjädradei 



A. Färgen ofvan gråbrun med livita ocli 



gulhvita Häckar A. passerina- 



B. Färgen ofvan hvit med eller utan svarta 



fläckar A. nyetea- 



Minervas uggla, Athene noctua, Scop. 

 (Tafla 26, fig. 6). 



Syn. Strix noctua, Carine noctua, Strixpsilo- 

 dactyla, Nilss. 



Namn: Danska: Minervas Ugle, Kirkcugh, 

 Stenugle. 



Ofvan mer eller mindre gråaktigt brun med 

 hvita fläckar. Vingarna af ryggens färg med hvit- 

 aktiga fläckar. Stjärten brunaktig med grågula tvär- 

 band och hvitaktig spets. Ögonkretsen hvit med 

 svartaktig inblandning. Öfver strupen och trakten 

 under örontäcktjädrarna ett hvitt tvärband. Undre 

 kroppsdelarna mer eller mindre rent hvita med 

 bruna fläckar, undergumpen hvitaktig med få, bruna 

 spolfläckar. Benen hvita, tårna knappast befjä- 

 drade. Iris gul. Klorna svarta, näbbet gulaktigt. 

 Könen lika. Längd 220—279 mm. Vingen 150— 

 170 mm. 



Ungfåglarna likna de gamla. 



Minervas uggla finnes utbredd öfver hela det 

 europeiska fastlandet, undantagandes de nordliga län- 

 derna och Storbrittannien, h vilka hon ytterst sällan 

 eller aldrig besöker. Hennes östliga gräns är ännu 

 okänd. I norra Afrika och vestra Asien ersattes 

 hon af en underart, i östra Asien af en annan. I 

 Danmark är hon ganska vanlig på Jylland och Fyen, 

 på Sjaelland är hon däremot sällsynt. I Sverige är 

 denna uggla endast funnen en gång, nämligen vid 

 Lomma kyrka i Skåne i början af detta århundrade 

 (Nilsson). Hvarken i Norge eller Finland är hon 

 iakttagen. 



Minervas uggla förekommer mest i närheten af 

 människoboningar, ja uppehåller sig inne i befol- 

 kade städer. Hon skall stundom jaga före solens 

 nedgång eller efter dess uppgång. Hennes flykt, 

 som är snabb, är liksom öfriga ugglors om_natten 

 sväfvande, men skall om dagen gå i bågar, påminnande 

 om spiettarnas och många småfåglars. Sin föda gri- 

 per hon ofta på marken, och denna består utom af 

 råttor och småfåglar till stor del af skalbaggar. De 

 tyska bönderna säga, att hon ropar »Korum mit, 

 komm mit auf den Kirch-hof-hof-hof», och synes 



