127 



hennes skrik således på vidskepligt folk verka lika 

 hemskt som vår kattugglas. 



Hon bygger intet rede, häckar i slutet af maj 



och lägger 3 — 5 ägg, som äro 34 — 36 mm. långa 



, och 28 — 30 mm. tjocka. Boet finnes i murspringor, 



trädhål eller någon gång i hål i marken (L. Brehm). 



Sparfugglan, Athene passerina, (L.) (Tafla. 26, fig. 7). 



Syn. Strix passerina, Glaucidium passerinum, 

 Surnia passerina. 



Namn: Arpinnen, Hjulnålen (ÖstergötL). Nor- 

 ska och danska : Spurveugle, Dvaergugle. Finska : 

 Yarpuispollö. 



Ofvan gråbrun med gråhvita fläckar, hvaraf 

 några i nacken äro större. Vingpennorna mörkt grå- 

 bruna, hvitfiäckade. Stjärten af vingarnas färg med 

 hvitaktiga tvärband. Ögonkretsen hvit med svart- 

 aktiga tvärband, ett hvitt band öfver strupen. Bröst 

 och buk hvitaktiga med gråbruna, fläckar och längs- 

 streck, sidorna brunaktiga med ljust rostgrå tvär- 

 band. Undergumpen af bukens färg. Könen lika. 

 Fötterna gråaktigt hvita. Klorna svarta. Iris gul, 

 näbb gulaktigt. Längd 158—192 mm. Vingen 95 

 — 110 mm. 



Ungfåglarna mer rent bruna och med färre och 

 orenare, hvita fläckar. 



Sparfugglan bebor Europas norra och centrala 

 delar. Öfver allt, där hon finnes, är hon en täm- 

 ligen sällsynt fågel. I Sverige är hon anträffad från 

 och med Skåne upp till Wilhelmina, hvarifrån vi 

 erhållit hennes ägg, och Lycksele i Vesterbottens 

 lappmark samt vid Qvickjock (af Wheelwright enl. 

 Dresser). Vanligast tyckes hon vara i mellersta 

 Sveriges skogstrakter. I Norge förekommer hon all- 

 mänt häckande i de lägre belägna delarna af Kri- 

 stiania och Hamars stift. I sydvestra Norge är hon 

 funnen, såsom vid Stavanger, men ej i Bergens stift. 

 Norr om Dovre finnes hon sparsamt åtminstone upp 

 till 05° N. Br., men hennes norra griins kan ej ännu 

 med säkerhet angifvas (Collett). I Finland är hon 

 sällsynt, men finnes ända upp till Kittilä, där hon 

 erhållits två gånger (1866 och 1881). Hon skall 

 ock ha funnits i Kemijärvi och Karesuando(?). Från 

 Olonetz kännes ett fynd (Mela). I Danmark är hon 

 mycket sällsynt, men dock funnen vid flera tillfällen 

 både pä Jylland (bland annat vid Hirtsholms fyr), 

 på Sjaelland, Möen och Lolland, mest höst och vin- 

 ter (Collin), men huruvida, hon häckar i landet, torde 

 vara ovisst. 



Sparfugglan är en stannfågel, som dock vinter- 

 tid gör lunga ströftåg och ofta anträffas ute på slät- 

 terna och i trädgårdar och parker. Ehuru hon nå- 



gon gång jagar om dagen, är hon dock vanligen då 

 rätt slö och orädd, ofta till den grad, att hon låter 

 gripa sig med handen eller ihjälslås med en käpp, 

 men efter skymningens inbrott blir hon liflig och 

 försiktig. Hennes föda utgöres dels af näbbmöss 

 och små sorkar dels af småfågel, isynnerhet mesar 

 och kungsfåglar, till hvilkas svårare fiender hon hör, 

 dels slutligen sommartiden af skalbaggar. 



Sparfugglan tillhör egentligen barrskogen, där 

 hon ock enligt vår erfarenhet häckar i trädhål, be- 

 lägna. 1—2 meter öfver marken. Äggen läggas i 

 maj (Lundborg 1863) utan bale, de äro 3 — 7 till 

 antalet samt 29 — 32 mm. långa och 23 — 25 mm. 

 tjocka. De värderas högt af samlare. 



Fjällugglan, Athene nyctea, (L.) (Tafla 25, fig. 5). 



Syn. Strix nyctea, Strix scandiaca, L., Athene 

 scandiaca, Nyetea scandiaca, Nyctea nivea, (Thunb.), 

 Surnia nyctea, Leuchybris scandiaca. 



Namn: Snöuggla, Harfång; Fjällberguf, (Her- 

 jed.). Norska: Sneugle, Kvitörn, Gysfugl, Lemaens- 

 gris. Danska: Sneugle. Faeröarna: Kattugla, Kå- 

 tula. Island: JJgla. Finska: TunturipöUö, Jänis- 

 hauJcJca, Yölclcö. Lapska: Skuolffi, Vilgis-slcuolffi, 

 Vilgis-oppug . 



Den gamla hanen hvit, vanligen med några få, 

 brunaktiga fläckar på hufvud och vingar. Honan 

 är tätt beströdd med gråbruna tvärstreck, hufvudet 

 framtill, strupen, undergumpen och fötterna rent 

 hvita. Örontofsarna korta, mot spetsen svarta, de 

 kunna uppresas, men äro föga synliga. Iris gul. 

 Näbbet gråblått. Klorna svartaktiga, vid roten stun- 

 dom gulbruna. Längd ef 550 — 605 mm., 9 609 

 —647 mm. Vingen 402—480 mm. 



De yngre fåglarna likna honan. I sin första 

 fjäderdräkt är ungen dock mörkare. 



Dunungen, som nyfödd, hvit. 



Fjällugglan är en högnordisk fågel, som finnes 

 i de nordligaste delarna af Europa, Asien och Ame- 

 rika, men synes vara allmännare i norra Asien än 

 i Nordamerika och på Grönland. Storbrittanniens 

 nordliga delar besöker hon om vintern och är då 

 äfven funnen på Orkney- och Shetlandsöarna. I 

 Sverige förekommer hon om sommaren endast på 

 fjällplatåerna samt åtminstone så långt i söder som 

 Jämtland och Härjedalen. I Norge förekommer hon 

 som häckfågel sydligare än i Sverige och är funnen 

 häckande från Ostfinnmarken ned till fjällen i Kri- 

 stiansands län. I Finlands nordligaste delar och pä 

 Kolahalfön häckar hon samt ströfvar vintertid nedåt 

 landets södra delar, där hon erhållits upprepade 

 gånger på spridda lokaler. Till Danmark kommer 

 I endast vintertiden. Pä Faeröarna. är hon ofta 



