128 



funnen, iifven under sommaren (Kolthoff). Oss ve- 

 terligen, är hon dock ej iakttagen häckande där- 

 städes. Pä Island har hon erhållits åtminstone en 

 gång (febr. 1879, Gröndal). 



Denna uggla uppehåller sig om sommaren uppe 

 på fjällen, där man ofta finner henne bosatt i vide- 

 bältet, stundom till* och med på rätt blöta ställen, 

 stundom åter i någon fjällvägg. I fjällen och nordpå 

 är hon i verksamhet hela dagen. Här sydpå ha vi 

 oftast sett henne jaga i skymningen. Ehuru van- 

 ligen tämligen varsam och vid fortsatt förföljelse 

 ofta mycket skygg, är hon dock vid häckplatsen 

 mindre rädd, och när hon har 1 ungar, är hon djärf 

 och närgående. Hanen anfaller vid sådana tillfällen 

 oförsynt jägare och hundar och låter ofta höra sitt 

 ljudeliga skrik, som Collett träffande återger med 

 tjag-tjag-tjag-gooh» . 



Fjällugglan är liksom de flesta andra ugglor i 

 hög grad periodisk, i det hon stundom under flera 

 år är sällsynt äfven på de fjäll, där hon eljes alltid 

 häckar. Många iakttagelser visa oss, att hon är tal- 

 rik under rika lemmelår, och att hon då lägger ett 

 större antal ägg. Stundom drager hon i stort antal 

 söderut och uppträder då på södra Sveriges slätt- 

 bygder, såsom i Skåne och på Öland, samt i Dan- 

 mark. Sålunda var fjällugglan vintern 1895 — 96 

 allmän i södra Sverige samtidigt med, att under- 

 rättelser ingingo om, att hon var talrik i Jämtland, 

 och att där var ringa snö och lemlar i stor mängd. 

 Om tillgång finnes på lemlar och sorkar, tyckas 

 dessa utgöra fjällugglans så godt som uteslutande 

 föda. I annat fall får villebrådet lätt sitta emellan. 

 Så hafva vi ofta, särskildt under snörika vintrar, 

 funnit henne göra stor skada på rapphöns. En t. ex. 

 innehöll 7 rapphönsfötter, en annan 3 hufvud o. s. v. 

 En annan gång funnos rester af en orrtupp eller af en 

 gräsand o. s. v. Vintern 1895—96 åter innehöll af 85 

 undersökta fjällugglor endast en lämningar efter rapp- 

 höns och en annan småsten, sannolikt från magen 

 af någon hönsfågel. Alla de öfriga hade endast för- 

 tärt sorkar (Arvicola agrestis). 



Fjällugglan bygger på marken ett konstlöst bo 

 af lafvar, torra växter o. d. Vanligen har hon 6 

 ägg, men vissa år, då hon har riklig tillgång pä 

 föda (lemmelår), ofta ända till 10, ja, t. o. m. 12 

 ägg. Äggen äro 54 — 61 mm. länga, 43,5 — 46 mm. 

 tjocka. 



Hökiigglesläktet, Surnia. 



Detta genom stjärtens form och längd (se sid. 

 125) väl kännetecknade släkte omfattar endast 

 en art 



Hökug-glan, Surnia ulula, (L.) (Tafla 26, fig. 5). 



Syn. Strix ulula, Strix nisoria, Meyer, Strix 

 funerea, Duméril, Surnia funerea, Nycthierax ulula. 



Namn: Norska: Högugle. Danska: Högeugle, 

 Krakugle. Finska : Hiiriäispöttö, Hauhhapöllö, Pis- 

 sihaulcka, Iso pissi. Lapska: Pigan, Girjelodde. 



Ofvan brun med hvita fläckar, som på hjässan 

 och i nacken sammanflyta till två stora fläckar på 

 hvar sida, och som på skuldrorna bilda ett längs- 

 gående band. Undre vingtäckarna svartbruna. Stjär- 

 ten lång, starkt afrundad, brun med smala, hvita 

 tvärband. Ögonkretsen hvit, mellan näbbet och ögat 

 med svart inblandning, utåt begränsad af ett svart- 

 brunt band. En brun, af hvitt omgifven, fläck vid 

 näbbroten. Ett mer eller mindre tydligt brunaktigt 

 band öfver bröstet, som är renare hvitt än öfriga 

 undre kroppsdelar. Dessa äro hvita med täta, bruna 

 tvärstreck. Fötterna hvita, stundom med bruna 

 fläckar. Näbbet ofvan och i spetsen gulaktigt, på 

 sidorna svartaktigt. Iris gul. Könen lika. Klorna 

 svarta. Längd 380—412 mm. Vingen 220—262 

 mm. 



Ungarna likna de gamla. 



Hökugglan bebor Europas och Asiens nordliga 

 delar. I Nordamerika norr om 40° N. Br. ersattes 

 hon af en närbesläktad underart, Surnia funerea. 

 Centraleuropa besöker hon vintertiden. Hon är täm- 

 ligen allmän i Norrlands skogstrakter, sannolikt 

 egande ungefär samma utbredning som lafskrikan. 

 Under hösten och vintern är hon stundom rätt all- 

 män söderut. På Gotland är hon funnen ett par 

 gånger. Wallen grens uppgift, att hon häckar i norra 

 Skåne, har sedan ej bekräftats. I Norge eger hon 

 af alla ugglor den största utbredningen och häckar 

 i subalpina barrskogar såväl i landets sydliga delar 

 som ända upp vid ryska gränsen samt går äfven upp 

 i björkregionen. Låglandet besökes höst och vinter, 

 och är hon under de år, då hon är talrik, funnen 

 ända ut på Jaederen (Collett). I Finland är hon den 

 allmännaste af ugglorna samt finnes öfver hela lan- 

 det. I Danmark är hon sällsynt och förekommer 

 endast någon gång vintertiden (Collin). 



Liksom öfriga ugglor är äfven hökugglan myc- 

 ket periodisk och träffas äfven på häckplatserna vissa, 

 år ytterst sparsam, andra åter mycket allmän. Stun- 

 dom kommer hon talrikt nedåt landet, under det hon 

 stundom en följd af år där kan saknas. Sålunda 

 var hon 1884 sä allmän kring Upsala, att omkring 

 40 exemplar skötos, men har sedan varit så sällsynt 

 i dessa trakter, att knappt ett exemplar om året 

 kunnat erhållas, för att hösten 1896 åter bli ytterst 

 allmän. Hökugglan är af alla våra ugglor den mest 

 utpräglade dagfågeln, och man ser henne stundom 



