135 



F. islandus: hufvudet hvitt med svarta streck, bröst 

 och skänklar hvita, de senare med svarta eller grå tvärstreck. 

 Näbb blåaktigt, fötter gula. Island, om vintern i nordvestra 

 Europa. 



F. holboelli skiljer sig från F. islandus därigenom, att 

 hufvudet stundom och bröstet alltid äro hvita. Han torde 

 lämpligast sammanslås med föregående. Grönland. 



F. gyrfalco: hufvudet svartgrått med eller utan obetyd- 

 lig hvit inblandning. Hela undersidan fläckad af svartbrunt. 

 Öfversidan och stjärten med grå, ej hvita, fläckar och band. 

 Norra Europa, Asien och Amerika, på Spetsbergen saknas 

 lian i regel, men är dock en gång sedd där (Holmgren). 



Ungfåglarna, åtminstone af de tre sista raserna, äro 

 knappast möjliga att skilja åt. 



F. gyrfalco : ofvan brunaktigt grå med ljusgrå 

 fläckar och tvärband, öfvergumpen ljusare. Hand- 

 pennorna med otydliga, hvitaktiga fläckar i utfanet 

 och hvita tvärband i infanet. Stjärten ljusgrå med 

 brunaktiga tvärband och smal, hvit spetskant. Huf- 

 vudet ofvan gråsvart med hvitaktiga fläckar på nac- 

 ken och hvit inblandning på halsens sidor. Stru- 

 pen och bröstet hvita med längsgående, svartbruna 

 spolfläckar. Återstående undre kroppsdelarna gul- 

 aktigt hvita med svartbruna fläckar, som på sidorna, 

 skänkelfjäd rårna och undre stjärttäckama bilda tvär- 

 band. Honan är större och ofvan något mörkare 

 än hanen. Iris mörkbrun. Näbb mörkt hornfärgadt, 

 vid roten gulaktigt. Vaxhud gul. Fötter grönak- 

 tiga med svarta klor. Längd ef 520—572, 9 575 

 — 608 mm. Vingen c? 355—391, 9 400—410 

 mm. 



Ungfågeln är ofvan mörkt brungrå med smala, 

 hvitaktiga fjäderkanter. Undre kroppsdelarna hvit- 

 aktiga med stora, täta, bruna, längsgående fläckar. 

 Fötterna blåaktiga. 



I Sverige finnes jaktfalken som häckfågel en- 

 dast i fjälltrakterna från Lappland, där han ej torde 

 vara så sällsynt, ned till Jämtland (Sundström). 

 Till södra Sverige kommer han endast under sen- 

 hösten och vintern och är äfven då alltid sällsynt. 

 I Norge är han isynnerhet allmän i Finnmarken, 

 på öarna längs kusten och på fjällvidderna, men 

 häckar på fjällen äfven söderut ända ned i Tele- 

 marken. Låglandet och kusten besökas vintertid 

 (Collett). Han bebor Finlands nordliga fjäll, äfven- 

 som ryska lappmarken och anträffas vintertid mycket 

 sparsamt i landets södra delar. I Danmark är han 

 sällan iakttagen (mest ungfåglar) och endast vinter- 

 tiden (Collin). Islandsfalken är funnen i Norge 

 ('7 2 1879) vid Lillehammer och ( 5 / 2 1886) på Li- 

 aterland. Grönlandsfalken har erhållits i Porsanger 

 (okt. 1887) och vid Mandal (?% 1890) (Collett). 



En del jaktfalkar, särskildt ungfåglar, flytta ur 

 landet under vintern, men de flesta torde stanna 

 kvar i fjälltrakterna, och arten öfvervintrar såväl 



vid Nordkap som i det inre af Lappland. De gamla 

 fåglarna torde öfver hufvud mycket sällan lämna 

 fjällen. Helst väljer jaktfalken till uppehållsort ett 

 brant fjäll i närheten af någon större sjö eller vid 

 kusten. Endast sällan träffas han bosatt i skogs- 

 trakter. 



Han synes enligt såväl andras som våra iakt- 

 tagelser ha sina bestämda jakttider: midt på för- 

 middagen och midt på eftermiddagen, Härvid fly- 

 ger han vanligen på 10 — 20 meters höjd öfver mar- 

 ken, stundom med flaxande vingar hejdande sig i 

 luften på samma sätt som tornfalken. Eljes sitter 

 han trög på någon större sten, spejar dock åt alla 

 håll och är ej sen att infinna sig, om någon ripa 

 eller annan fågel flyger upp. Vid fågelbergen är 

 han en riktig mordängel, som regelbundet två gånger 

 om dagen griper sig en alka. Om vintern lefver 

 han till stor del af ripor. Han försmår för öfrigt 

 h varken fjäll-lemlar eller ekorrar. Han tyckes i 

 motsats mot pilgrimsfalken gripa fåglar äfven på 

 marken, och den ene af oss erhöll en ung jaktfalk, 

 som slagit klorna så fast i en orrbulvan, att han 

 hängde kvar i densamma en god stund. 



När man nalkas boet, flyga båda makarna ängs- 

 ligt fram och åter, under det de låta höra ett skarpt, 

 hvisslande skrik, som kan återges med »piä piä 

 piä piä». Af kvistar och ris bygges jaktfalkens rede 

 på en afsats i någon brant bergvägg, stundom 

 skyddadt af en öfverhängande klippa. Äggen, 3 — 

 5, läggas vanligen i sista veckan af april månad. De 

 äro gulhvita med tätt sammanlöpande, bruna fläc- 

 kar, som oftast helt och hållet täcka ägget. Längd 

 57—62 mm., tjocklek 44—47,5 mm. 



Tatariska jaktfalken, Falco sacer, Gmel. 



(Tafla 27, fig. 1). 



Syn. Falco lanarius, Nilss. 



Namn: Slagfalk, Nilss. 



Ofvan mörkbrun med rödbruna fjäderkanter 

 eller någon gång rödbruna tvärband. Handpennorna 

 bruna, infanet med gulhvita tvärfläckar. Stjärten 

 brun med ofullständiga, gulhvita tvärband. Hjässan 

 rödaktig, ofta urblekt, med täta, mörka längsstreck. 

 Nacken, undersidan och de undre vingtäckarna hvit- 

 aktiga, öfverallt utom på strupen med längsgående, 

 bruna fläckar. Iris mörkbrun. Näbb hornfärgadt 

 med blå anstrykning, fötter och vaxhud gulaktiga. 

 Längd 430—600 mm. Vingen 255—400 mm. 



Ungfågeln ofvan gråbrun med rostfärgade fjä- 

 derkanter. 



Den tatariska jaktfalkens område omfattar syd- 

 östra Europa och nordöstra Afrika samt sträcker sig 



