136 



genom Centralasien till norra Kina. I norden har 

 han endast en gäng erhållits, nämligen i början af 

 århundradet, då ett stormdrifvet exemplar enligt 

 uppgift skall ha slagit ihjäl sig mot Lunds dom- 

 kyrka (Sundevall). 



Det är denna falk, som jämte Falco fekleggi 

 af araberna användes vid jakt. 



Pilgrimsfalken, Falco peregrinus, Tunst. 

 (Tafla 27, fig. 2). 



Syn. Falco communis, Gmel. 



Namn: Vandringsfolk, Mindre jaktfalk, Van- 

 lig jaktfalk; Slaghök (Göteborg, Bohusl.); Valhök 

 (Bleking). Norska: Pilegrimsfalk. Danska: Van- 

 drefalk, Buefalk, Blaafalk. Faeröarna: Fälkur. 

 Finska: Muuttohaukka, Leivohaukka. Lapska: Biev- 

 sakfalle. 



Rygg, skuldror och öfre vingtäckfjädrar askgrå 

 med svartaktiga spolar och tvärband. Öfvergump 

 och stjärttäckare ljusare. Armpennorna af ryggens 

 färg, ljusare längs infanet, handpennorna svartaktiga 

 med hvitaktiga tvärband på undersidan och infanet. 

 De undre vingtäckarna hvita med svarta tvärband. 

 Stjärten s vartaktig med gråa tvärband och ljus spets. 

 Hufvud och nacke samt ett band från mungipan 

 svartaktiga. Strupen, en fläck på halsens sida samt 

 bröstet hvitaktiga, bröstets sidor och undre del med 

 dropplika, svartaktiga fläckar. Öfriga undre kropps- 

 delar hvitaktiga med svartaktiga tvärband. Honan 

 liknar hanen, men är större. Iris mörkbrun. Näb- 

 bet svartaktigt, det undre vid roten gulaktigt, vax- 

 huden gul. Fötter gula, Längd rf 393—423, £ 

 490—512 mm. Vingen rf 297—310, 9 360— 

 370 mm. 



Ungfågeln är ofvan mörkt brungrå med smala, 

 rostgula fjäderkanter samt på hjässan och nacken 

 med ljust rostgula fläckar. Undre kroppsdelarna 

 gulaktigt hvita — rostgula med längsgående, svart- 

 bruna fläckar. Fötter blåaktiga. 



Få fåglar ha så vidsträckt utbredning som pil- 

 grimsfalken. Han finnes med undantag af Austra- 

 lien nästan öfver h«la jorden. I Sverige är han 

 spridd och häckar från och med Skåne åtminstone 

 upp till närheten af Qvickjock och till Juckasjärvi 

 (Sundevall) samt på Gotland. I Norge finnes han 

 från Hvalöarna till Sydvaranger och Vadsö. Han 

 synes föredraga kusttrakterna, men bebor äfven fjäl- 

 len i det inre. Likaså finnes han, ehuru på det 

 hela taget ganska sällsynt, öfver hela Finland. I 

 Danmark är han rätt allmän vintertid, och om som- 

 maren ses ofta ungfåglar, men han är endast funnen 

 häckande på Möen samt i början af århundradet på 



Christiansborgs ruiner (Collin). På Bornholm häc- 

 kar han, och Faeröarna besöker han stundom, men 

 ehuru han är allmän på Grönland, saknas han all- 

 deles på Island. 



Pilgrimsfalken ankommer till mellersta Sverige 

 i början af april och flyttar bort i oktober. Under 

 höstflyttningen är han ofta rätt allmän på sådana 

 lokaler, där änder och vadare samla sig i stort an- 

 tal, såsom exempelvis på södra Öland. Pilgrims- 

 falken väljer hos oss helst sin vistelseort vid branta 

 berg, som ligga vid sjöar. På sådana platser söker 

 man honom sällan förgäfves, men han häckar äfven 

 inne i stora skogar och ute på kala, vattendränkta 

 mader, blott där finnes rik tillgång på änder. 



Han är utomordentligt starkt byggd, ganska 

 skygg, men mycket rofgirig. Han lefver mest af 

 sjöfåglar, särskildt änder, hvilka han alltid fångar i 

 flykten, dock håller han ofta till godo äfven med 

 vadare, trastar och starar eller till och med gul- 

 sparfvar. När en större fågel någon gång anfalles, 

 hjälpas makarna åt. Så såg en gång den ene af 

 oss, hur en ung trana på detta sätt fångades. 



När man nalkas hans ägg eller ungar, flyger 

 han skrikande omkring fridstöraren och är då stun- 

 dom så djärf, att han slår tätt öfver dennes hufvud. 

 Hans läte är starkt h visslande. 



Något egentligt bo bygger han knappast. Van- 

 ligen läggas äggen i en fördjupning eller afsats på 

 någon bergvägg, dit han stundom dragit ihop några 

 strån eller kvistar, ibland finner man dem i ett öf- 

 vergifvet roffågelbo. Som mer ovanliga häckplatser 

 kunna anföras gamla ladtak, toppen af höstackar 

 eller en tufva i ett kärr, allt lokaler, den ene af 

 oss varit i tillfälle att iakttaga. Äggen, som läggas 

 i slutet af maj eller början af juni, äro vanligen 3 

 — 4, mer sällan 5 — 6, till grundfärgen hvit-gul- teck- 

 nade med tätt sammanlöpande, bruna fläckar. Längd 

 48 — 55 mm., tjocklek 38 — 42 mm. 



Lärkfalken, Falco subbuieo, L. (Tafla 27, fig. 6). 



Syn. HypotriorcMs subbuieo. 



Namn: Norska: Laerkefalk. Danska: Laerk- 

 falk, Blaafalk. Finska: Nuolihaukka, Leivohaukka. 



Ofvan mörkt askgrå, bakåt ljusare. Handpen- 

 norna svartaktiga med ljusa tvärfläckar i infanet. 

 Stjärten af ryggens färg, dess mellersta pennor ofläc- 

 käde, de öfriga med ljusare tvärband i infanet. Huf- 

 vudet ofvan svartaktigt med smala, rostfärgade, ofta 

 otydliga, fjäderkanter. Örontäckarna och" ett band 

 från munviken nedåt halsen svarta. I nacken tvänne 

 hvitaktiga fläckar. Strupen och halsens sidor gul- 

 hvita, ofläckade. Bröst, buk och sidor gulhvita med 



