137 



täta, långsgående, svarta fläckar. Skänkelfjädrama 

 och undergumpen roströda. Honan är något större, 

 ofvan mörkare, det rostbruna under stjärten är ble- 

 kare. Iris brun. Näbb svartaktigt med .gul vax- 

 hud. Fötterna gula. Längd 306 — 345 mm. Vingen 

 259—266 mm. 



Ungen är ofvan mörkt gråsvart med rostgula 

 eller hvitaktiga fjäderkanter. Vingarnas och stjär- 

 tens pennor med ljusa spetsar. Undre kroppsdelarna, 

 matt rostgula, svartfiäckiga ; skänkelfjädrar och un- 

 dergump enfärgadt rostgula. 



Lärkfalken förekommer öfver hela Europa och 

 norra Asien samt öfvervintrar i Indien och södra 

 Afrika. Talrikast är han i vester och aftager i antal 

 österut. I Sverige är han allmän från och med 

 Skåne upp till Uppland och Värmland. Mot norden 

 synes han aftaga i antal, men är funnen vid Sunds- 

 vall och häckar vid Östersund (Sundström). Nord- 

 ligaste fyndorten torde vara Luleå lappmark (Carl- 

 son). På Gotland häckar han liksom på Bornholm. 

 I Norge är han sällsynt och aldrig funnen norr om 

 Dovre (Collett). I Finlands södra och mellersta de- 

 lar är han ganska allmän. Mot norr är han funnen 

 till Kaj ana (Mela) och Uleåborg (Dresser). I Dan- 

 mark är han tämligen allmän (Collin). 



Lärkfalken är en äkta flyttfågel, som ankommer 

 till Vestergötland och Uppland i början eller midten 

 af april och flyttar bort i september och oktober, 

 följande flertalet af våra flyttande småfåglar åt. 



Han uppehåller sig helst i skogskanter eller 

 små, på slätten liggande, skogsdungar, särskildt gärna 

 sådana, som gränsa intill vassrika sjöar eller träsk. 

 Han är en utomordentligt skicklig flygare, som, 

 enligt hvad den ene af oss varit i tillfälle att iakt- 

 taga, i luften fångar till och med tornsvalan. Van- 

 ligen är han ute på jakt en stund tidigt på förmid- 

 dagen och om aftonen till mörkrets inbrott, men 

 midt på dagen hvilar han i någon trädtopp eller 

 dylikt och är då ofta så litet skygg, att man öppet 

 kan gå tätt under honom. Han lifnär sig vår och 

 höst mest af småfåglar. I vissa trakter, såsom på 

 Öland, är han äfven under sommaren en farlig fiende 

 för småfåglar, i andra t. ex. Uppland och Vester- 

 götland lefver han sommaren öfver så godt som ute- 

 slutande af insekter. En stund på förmiddagen och 

 särskildt mot aftonen, ända tills det blir mörkt, 

 samla lärkfalkarna sig ofta flera stycken öfver någon 

 vass eller annat ställe, där sländor finnas i stort an- 

 tal, och anställa jakt pä dessa. De flyga därvid helt 

 sakta på en höjd af 10 — 15 meter fram och åter, 

 under det de med fötterna fånga den ena sländan 

 efter den andra, och för hvarje slända, som gripes, 

 stannar falken i luften, höjer sig något, för den 



fångade sländan till näbbet och förtär den. Ofta 

 hafva vi sett honom öfver hyggen i skogen på lik- 

 nande sätt drifva jakt på skalbaggar. Märkligt är, 

 att lärkfalken kan fånga insekter i så stor skala, 

 att det förslår till föda åt ungarna. Den ene af 

 oss har i Vestergötland undersökt flera af hans bon 

 med ungar i och ej funnit en fjäder eller ett ben, 

 som antydde, att ungarna matats med annan föda 

 än insekter. Sådana utgjorde äfven det enda inne- 

 hållet i deras kräfvor. 



Lärkfalken bygger alltid sitt näste i träd och in- 

 reder ofta därtill ett gammalt kråkbo. När han 

 själf bygger, väljer han alltid gröfre grenar än 

 kråkfåglarna och fodrar redet inuti med små jord- 

 torfvor, mossa o. cl. Nalkas man lärkfalkens bo, 

 när han har ungar, anfalla falkarna med raseri un- 

 der vildt skrik. Deras läte är ett hvisslande »gäth, 

 gäth, gäth». Han häckar vida senare än våra andra 

 falkar. Sålunda pläga äggen läggas omkring den 

 15 — 20 juni, och ungarna lämna boet först i början 

 eller midten af augusti. Äggen, vanligen tre, äro 

 39 — 46,5 mm. långa och 30,5 — 34,5 mm. tjocka. 



Dvärgfalken, Falco aesalon, Tunst. (Tafla 27, 

 fig. 3 rf, fig. 4. ung 9). 



Syn. Falco lithofalco, Gmel., Aesalon litlio- 

 falco, F. regulus, Pall. 



Namn: Stenfalk. Norska: Dvärgfolk, Sten- 

 falk. Danska: Dvcergfalk, Stenfalk, Blaafalk, 

 Lille Spurvehög. Färöarna: Smiril. Island: Smi- 

 rill. Finska: Poutaliaukka, Pikku haukka; Nuoli- 

 haukka (Muonio). Lapska: Cicasfalli (Muon.); Titti 

 (Utsj.). 



Gammal hane: ofvan askgrå med svarta spol- 

 streck. Handpennorna svartaktiga med hvita tvär- 

 band i infanet. Stjärten af ryggens färg med ett 

 bredt, svart bräm och en smal, hvit kant vid spet- 

 sen, stundom med några otydliga, svarta tvärband. 

 Pannan och hufvudets sidor hvitgrå rned rostbrun 

 inblandning och svarta spolstreck. Strupen hvit. 

 Undersidan samt ett band rundt nacken ljust rost- 

 bruna med hvit inblandning och långsgående, mörk- 

 bruna fläckar. Stjärttäckarna hvitaktigt rostgula 

 med få svartbruna spolstreck. Honan är ofvan brun- 

 grå med rostfärgade tvärband och svarta spolar. 

 Handpennorna svartbruna med rostfärgade tvärband. 

 Stjärten mörkbrun med rostfärgade tvärband. Bröst 

 och buk hvitaktiga med smala, långsgående, bruna 

 fläckar. Iris mörkbrun. Näbbet i spetsen svart, 

 vid roten vaxgult, vaxhuden gul. Fötterna gula 

 med svarta klor. Längd rf 280—302, 9 305— 

 325 mm. Vingen rf 191—207, 9 214— 220 mm. 



18 



