139 



jagar till sent orn aftonen. Han lefver mest af in- 

 sekter och lär ofta förekomma i flock, samt häckar 

 kolonivis. Han lägger sitt bo i träd, och äggen, 4 

 — 5 till antalet, likna rätt mycket tornfalkens, men 

 äro något mindre. Längd 37 — 40, tjocklek 29,5 — 

 31 mm. 



Tornfalken, Falco tinnunculus, L. (Tafla 28, 

 fig. 1, Q, % 2, ef). 



Syn. Ce.rclvne.is tinwuncula, Tinnunculus tin- 

 nunculus, T. alaudarius, Briss., T. linnéi, Malm. 



Namn: Väderpulare (Nerike, Vestmanl., Da- 

 larna); Spärring (Sörml.). Norska: Taamfalk. 

 Danska: Taamfalk, Kirkefalk, Musefalk. Fser- 

 öarna: Fålhur. Finska: Tornihaukha, Puna- 

 httukka. 



Hane: ofvan brunröd med en svart fläck i spet- 

 sen af hvarje tjäder. Handpennor och handtäckare 

 svartbruna med hvita tvärband i infanet. Bakrygg, 

 stjärttäckare och stjärt blågrå, den senare med ett 

 bredt svart band nära spetsen, som är h vit. Huf- 

 vudet och nacken blågrå med svarta spolstreck. Stru- 

 pen gulhvit, undre kroppsdelarna för öfrigt rostgula 

 med svarta fläckar, som på bröstet bilda långsgående 

 streck. Skänkelfjädrama och undergumpen ofläckade. 

 Honan har hufvud och nacke ljust rostfärgade med 

 svarta spolfläckar. Rygg, skuldror och armpennor 

 med breda svarta tvärband. Öfvergump och stjärt 

 rödbruna med otydliga tvärband. Stjärten med svart 

 spets. Iris brun. Näbb hornsvart, vid roten gul- 

 aktigt; vaxhuden och fötterna gula. Längd 331 — 

 385 mm. Vingen 245 — 266 mm. 



Ungen liknar honan, men har stjärten med tal- 

 rika svarta tvärband. 



Dunungen hvitaktig. 



Tornfalken förekommer öfver hela Europa" och 

 norra Asien. Om vintern besöker han Kina och 

 Indien samt nordöstra eller till och med södra Af- 

 rika. I norden är han kanske den vanligaste af 

 falkarna. I Sverige är han talrik från Skåne långt 

 upp i Norrland. Vid Sundsvall häckar han allmänt, 

 och vid Storlien är han iakttagen häckande. Älven 

 i Lappland är han funnen, såsom vid Arjeploug, 

 Tjeggelvas och Wihrijaur (67° 30' N. Br.) (Sundevall). 

 I Norge är han allmän, men aftager i antal norr 

 om Trondhjem. Dock är han funnen på fjällen vid 

 Tromsö (Lilljeborg 1850) samt är iakttagen älven i 

 Finnmarken Collett). Sådana år, då sorkar och 

 lemlär uppträda i mängd, linnes han talrikt åtmin- 

 tone till polcirkeln. På fjällen går han ofta upp i 

 björkregionen. I. södra Finland är han allmän, 

 blir sälteyntare norrut, men är runnen häckande; i 



Kemi lappmark samt skjuten vid Muonio ( 21 / 5 1867, 

 Mela). I Danmark är han ej egentligen allmän, 

 möjligen till och med stadd i aftagande, åtminstone 

 på öarna, men finnes dock öfver hela landet (Collin). 



Tornfalken ankommer till Sverige i början af 

 april, stundom redan i mars, och flyttar bort i ok- 

 tober. Någon enda gång under blida vintrar öfver- 

 vintrar hän till och med så nordligt som vid Upsala. 

 Tornfalken tillhör slättbygden ; helst bosätter han sig 

 i torn, gamla ruiner eller branta bergväggar och häckar 

 då ofta kolonivis. Men han finnes äfven i spridda 

 par bosatt i till slätter gränsande skogskanter eller 

 på slätten stående dungar och enstaka träd. 



Dagen igenom ser man tornfalken flyga fram 

 och åter öfver åkerfält och ängar för att söka sin 

 föda. Han håller sig då vanligen på 15 — 25 me- 

 ters höjd och stannar ofta under långa stunder på 

 samma ställe, breder ut stjärten och flaxar med vin- 

 garna, under det han spejar på marken efter rof. 

 Upptäcker han en sork, gräshoppa eller dylikt, stör- 

 tar han ned, men hejdar sig vanligen en eller två 

 gånger på vägen, för att förvissa sig om, att bytet 

 finnes kvar. När han gripit detsamma, fortares det 

 på marken." Tornfalken lefver mest af fältmöss, 

 ödlor och insekter, fågelungar samt någon gång full- 

 vuxna småfåglar. På eftersommaren förtär han en 

 myckenhet gräshoppor. Där han förekommer i ko- 

 loni, hör man ofta hans skarpa hvisslande stämma, 

 och när han i lugn sitter vid boet, låter han stun- 

 dom höra ett starkt knäppande ljud, som ofta öfver- 

 går i det vanliga lätet. 



Tornfalken bygger ett enkelt bo af några ris- 

 kvistar eller dylikt. Ofta lägger han äggen nästan 

 utan bale på en bergsafsats, i hål i murar eller träd, 

 eller gör han sig hemmastadd i något öfvergifvet 

 kråkbo. Äggen, 4 — 6 till antalet, äro hvitaktiga 

 med stora, ofta helt sammanflytande, bruna fläckar. 

 Längd 36—42 mm., tjocklek 29—32 mm. 



3. Underram . Hökar, Asturini. 



Tyglarna täckta af borst. Underbenet af unge- 

 fär samma längd som tarsen, skillnaden mindre 

 än längden af baktåns klo. Yttertån vid roten 

 medelst en hinna förbunden med den mellersta. 



Höksläktet, Astur, Bechst. 



Näbbet är från sidorna starkt hoptryckt med 

 öfverkäkens spets lång, skarp och rakt nedböjd. 

 Öfverkäkens undre brädd saknar »tand», men eger 

 en mer eller mindre tydlig utbuktning vid näs- 

 borrarna. Näsborrarna ovala utan den upphöjda 

 punkten i midten, Ögonlocken och trakten kring 



