141 



på öfversidan med mer eller mindre tydliga mörka, 

 och på undersidan med gråhvita tvärband. Under 

 gråhvit med svarta — bruna spolstreck och tvärband, 

 undre stjärttäckare hvita. Honan är större, stöter 

 mer i brunt och har bredare och glesare tvärband 

 på undersidan än hanen. Iris gul. Näbb svart- 

 aktigt. Vaxhud och fötter gula. Klor svarta. Längd 

 cT 540—552, Q 621—664 mm. Vingen ef 312—335, 

 9 355—395 mm. 



Ungfåglarna äro ofvan brunaktiga, hufvud och 

 nacke med breda, rygg och vingar med smala, hvit- 

 gula fjäderkanter. Hand- och stjärtpennor med tyd- 

 liga tvärband. Under hvitgula med svartbruna 

 längsfiäckar. 



Dunungen är hvit. 



Dufhöken finnes i Europa och Sibirien ända 

 till Kamtschatka, om vintern besökande norra Afrika, 

 Palestina, Indien/ och norra Kina. I Sverige häckar 

 dufhöken i hvarje större barrskog från och med 

 Skåne långt upp i Lappland, likaså i Norge, där 

 han häckar ännu i Ostfinnmarken. Han aftager 

 dock i antal norrut. På fjällen går han stundom 

 öfver barrskogens gräns. I Finland är han allmän 

 upp till lappmarksgränsen, men finnes, ehuru säll- 

 synt, äfven norr därom (Mela). I Danmark, där han 

 bebor de skogsrikare trakterna, är han allmännare 

 vintertid. På Lolland och i Predericia-nejden skall 

 han ha aftagit i antal (Collin) och torde öfverhufvud 

 taget höra till de sällsyntare häckfåglarna. 



De flesta unga dufhökar flytta ur, landet under 

 en del af vintern, men återvända redan i slutet af 

 februari och mars. De gamla fåglarna draga söderut, 

 men öfvervintra allmänt på landets slättbygder. I 

 Uppland ser man sålunda mycket sällan någon ung- 

 fågel vintertid, medan gamla fåglar då äro allmänna. 

 I Norge stannar dufhöken kvar längs vestkusten 

 ända upp till Finnmarken. 



Dufhöken är till ytterlighet djärf, han skyr ej 

 ens att förfölja tamhöns eller dufvor in i hus och 

 ladugårdar, och man har exempel på, att han slagit 

 ned på djur, som äro väsentligt större än han själf, 

 såsom hundar och kattor; gamla harar tager han 

 med lätthet. Dufhöken söker dels smyga sig på sitt 

 rof, och dels söker han jaga och uttrötta detsamma. 

 Sedan lian fångat det, bär han det ofta lefvande 

 långa vägar. I af oss öppnade dufhökar funnos 

 lämningar efter orrar, rapphöns, ungtjädrar, änder, 

 vadare, trastar, småfåglar, harar och iifven råttor. 

 I många hafva vi funnit ett öfvervägande antal 

 ekorrar. En hade ätit endast skalbaggar. 



Dufhöken uppehåller sig under häckningstiden 

 i barrskogarna och synes föredraga större sådana. I 

 början af april månad infinner han sig vid häck- 



platsen, och man hör då ofta makarna locka hvar- 

 andra med en skarp hvissling. Under parnings- 

 tiden segla de ofta liksom på lek högt i luften öfver 

 den plats, de utsett till sitt hem. De börja tidigt 

 arbeta på bobyggnaden och bära material till boet 

 med fötterna. Ofta använda de samma rede flera år, 

 men bygga då hvarje år om den öfre delen. När 

 sedan ungarna i juli eller augusti lämna boet, håller 

 familjen tillsammans ännu en tid i närheten af 

 häckplatsen. Men när ungarna kunna jaga på egen 

 hand, skingras de. Nätterna tillbringar dufhöken 

 ofta i samma träd, ja, på samma gren, och denna 

 hans nattkvist kan upptäckas på de hvita exkre- 

 menterna kring platsen. 



Dufhökens bo hafva vi vanligen funnit på öfre 

 tredjedelen af någon tall eller gran, aldrig likt 

 fiskgjusens eller örnarnas i öfversta toppen. Stun- 

 dom bygges boet, så att på ena sidan bredvid själf va 

 redet finnes liksom en plattform, på hvilken un- 

 garna sista tiden de äro i boet ofta sitta. I mel- 

 lersta Sverige läggas äggen vanligen sista veckan af 

 april. De äro oftast 4 till antalet, stundom endast 

 3, till färgen ljust grågröna, vanligen ofläckade, men 

 någon enda gång tecknade med några få, glesa och 

 matta brunaktiga fläckar. Äggets längd 58 — 62 

 mm., dess tjocklek 44 — 47,5 mm. 



Om man vid boet skjuter bort honan, rufvar 

 hanen ibland ut äggen och föder upp ungarna. 

 Under vanliga förhållanden rufvar hanen ej. 



Sparf höken, Asiur nisus, (L.) (Tafla 28, fig. 7, 

 gammal ef). 



Syn. Accipiter nisus, Nisus communis, Less., 

 N. linnci, Malm. 



Namn: Speckhök (Värml.); Spurvehög (Bohusl.); 

 Spärring, SpärrhauJc (Gotl.); Lärhspään (ÖL). Nor- 

 ska: Spurvehök. Danska: Spurvehög, Finkéhög. 

 Finska: Varpuishaulcha; Poutahaulcha (Savolaks). 



Ofvan mörkt skiffergrå — svartgrå, öfver ögat och 

 nacken med ljusa fjäderkanter. Armpennorna med 

 delvis hvitt infan, hand- och stjärtpennorna med 

 brun anstrykning och brunsvarta tvärband, på under- 

 sidan hvitgrå med glesa, svartaktiga tvärband. De 

 undre vingtäckarna med samma färg och teckning. 

 Under gråhvit med svartaktiga spolstreck och svart- 

 aktiga, stundom med rödbrunt uppblandade, tvärband. 

 Sidorna ofta med rikligt inblandadt rödbrunt. Honan 

 är större än hanen, vanligen äfven lj usare och under 

 med mindre rödbrunt. Iris gul. Näbb svartaktigt. 

 Vaxhud och fötter gula med svartaktiga klor. Längd 

 <f 320—340, 9 382— 403 mm. Vingen 192— 244 



