142 



mm. De äldsta, renast färgade hanarna äro van- 

 ligen minst. 



Ungfåglarna ofvan brungrå med rödbruna fjäder- 

 kanter, under rostgula — hvitgula med täta, brun- 

 aktiga fläckar och oregelbundna tvärband. 

 • Dunungen hvit. 



Sparfhöken förekommer i hela Europa och norra 

 Asien. Om vintern besöker han Älgier, nordöstra 

 Afrika, Indien och Kina. I Sydafrika och hela 

 Amerika ersattes Han af mycket närstående former. 

 I Sverige är sparfhöken talrik och gar sannolikt 

 åtminstone så långt i norr, som barrskog växer. I 

 Jämtland och vid Sundsvall är han allmän (Sund- 

 ström). I Norge är han allmän till polcirkeln, men 

 häckar norr därom, ja, till och med i Ostfinnmarken. 

 Pä fjällen stiger han upp i björkens område (Collctt). 

 I Finland är han allmän söderut och i de meller- 

 sta delarna, men aftar i antal mot norden (Mela). 

 I Danmark är han näst efter ormvråken den 

 allmännaste bland roflåglarna, hans antal är där 

 störst höst och vinter. På Bornholm skall han i 

 motsats mot förhållandet på Gotland vara sällsynt 

 (Collin). 



Från Sverige flytta de flesta sparfhökarna bort 

 i oktober, och endast ett fåtal, mest äldre fåglar, 

 stannar kvar. Återkomsten 'inträffar i slutet af mars 

 och början af april. Under höstflyttningen är han 

 mycket allmän på sådana ställen, där smärre fåglar 

 i stort antal samla sig, t. ex. vid Ölands södra udde. 



Sparfhöken håller om sommaren till i barr- 

 skogen och föredrager ung, tät skog, gärna sådan, 

 som är blandad med asp eller björk. Härifrän gör 

 han ofta långväga utflykter för att fånga små- 

 fåglar och besöker därunder städer, byar och går- 

 dar, där gråsparfvarna erbjuda ett lättfånget byte. 

 När ungarna på hösten kommit ut, håller familjen 

 en tid tillsammans vid häckplatsen. Ungarna flyga 

 då fram och åter öfver trädtopparna, ständigt lockande 

 ]>ä föräldrarna, som ännu länge föra föda till dem. 



Sparfhöken jagar vanligen så, att han smyger 

 sig pä sitt byte. Vi hafva ej sällan sett, hur vid 

 han förstår att längs en gärdesgård eller bakom en 

 sten smyga sig inpå ett intet ondt anande offer. 

 Att sparfhöken emellertid äfven kan med stor färdig- 

 het fånga fåglar i flykten, visas däraf, att den ene 

 af oss en gång sett honom fånga en tornsvala och 

 vid flera tillfällen unga ladusvalor. Hans hufvud- 

 föcla utgöres af småfåglar, men han angriper äfven 

 dufvor, rapphöns och halfvuxna orrar, äfvenså förtär 

 han sorkar och andra små däggdjur. Hans läte är 

 en gäll hvissling. 



Sitt väl dolda bo bygger sparfhöken aldrig i 

 toppen, utan vanligen rätt långt nere i någon gran 



Hulmd af bivräi - 



eller tall. Äggen, vanligen '■>, ej sällan 5, någon 

 gång till och med 7 (Collett), äro hvita med stora, 

 glesa, bruna fläckar. Längd 38—41,5 mm., tjock- 

 lek 31 — 33,5 mm. 



4. Underfam. Bivråkar, Peniini. 



Denna underfamilj utmärkes isynnerhet genom 

 sina tätt befjädrade tyglar. Bivrflkarna förenas ofta 

 med örnarna och gladorna i en underfamilj. 



Bivråksläiktet, Pernis, Cuv. 



Näbbet stort, men svagt, öfvernäbbets undre 

 kant rak, utan tand eller utbuktning (jämf. vid- 

 stående teckning med 

 dem a sid. 133 och sid. 

 140). Näsborrarna sneda, 

 ofvan täckta af en mjuk 

 hud. Trakten mellan 

 ögat och näbbroten täckt 

 af tätt sittande, små, 

 nästan fjällika fjädrar, 

 ej af borst. Fötterna. 



klädda med små kantiga fjäll. Tarsen till midten 

 fjäderklädd. Vingarna stora, trubbiga med 3:dje 

 och 4:de handpennorna längst. 



Släktet omfattar 3 arter r tillhörande gamla 

 världen, endast en är europeisk. 



Bivräken, Pernis apivorus, (L.) (Tafla 31, tig. .'!, 1). 



Namn: Vesphölt, Slaghök. Norska : Hvepsehölt. 

 Danska: Hcepsevaage, Hvepsdmssard, HvepsefalJc. 

 Finska : MehiläisJiauMa. 



Ofvan brun, ofta med metallglans, stundom med 

 livitaktiga spetsar på vingtäckare och armfjädrar. 

 Handpennorna brunsvarta. Stjärten brunaktig med 

 till antalet växlande men vanligen fyra svartbruna 

 tvärband. Hufvudet ofvan brunt, stundom med 

 askgrå sidor. Ibland äro hufvudet och hela halsen 

 hvitgula, och då finnes vanligen ett svartbrunt band 

 frän munviken förbi ögat. Undersidan oftast hvit- 

 aktig eller hvitgul med mörkbruna fläckar af väx- 

 lande form, storlek och förekomst, som dock sällan 

 saknas öfver hela buken. Stundom är hela un- 

 dersidan rostbrun eller t. o. m. svartbrun. Någon 

 konstant skillnad i dräkt mellan könen finnes ej, 

 utan båda variera i lika hög grad. Iris gul. Näbb 

 svart med gul vaxhud. Fötter gula med svarta 

 klor. Längd c? 556—583, Q 590—626 mm. Vingen 

 385-420 mm. 



Ungfåglarna variera ännu mer än de gamla, 

 möjligt är, att helbruna och ljushöfdaele individer, 



