143 



sådana de ofvan beskrifvits, endast förekomma bland 

 ungfåglarna. 



Dunungen är hvitaktig med gul anstrykning. 



Bivråken bebor Europa; om vintern besöker 

 han Afrika, där han blifvit funnen på Madagaskar, 

 i Kaplandet och i Kamerun, på det senare stället 

 äfven sommartid (Y. Sjöstedt). Hösten 1894 sköts i 

 södra Finland en bivråk, som i vingen bar en pil af 

 det slag Fanfolket i Vestafrika bruka (Stolpe 1895). 

 I Sverige finnes bivråken utbredd öfver hela landet 

 och är, särskildt i de mellersta delarna, allmän. 

 Han är ej sällsynt vid Sundsvall, skall vara funnen 

 häckande vid Luleälf (Carlson) samt är af Lillje- 

 borg iakttagen norr om Kengis (67° 26' N. Br.) 

 (Sundström). På Gotland tycks han vara sällsynt 

 (Kolmodin). I Norge är han vanligast i de syd- 

 östra delarna, sällsynt på vestkusten och torde ej 

 öf verstiga Dovre (Co! lett). Han är för öfrigt periodisk 

 till sitt uppträdande. I Finland är han sparsamt 

 utbredd öfver hela landet åtminstone upp till Pudas- 

 järvi och Torneå. I Danmark häckar bivråken endast 

 mycket sparsamt (Collin). 



Bivråken ankommer till Vestergötlancl och Upp- 

 land i första hälften 'af maj och flyttar bort i slutet 

 af augusti eller början af september, då han ofta i 

 stor mängd sträcker öfver Skåne. Bivråken bebor 

 hos oss såväl löf- som barrskogen samt finnes lika 

 ofta inne i storskogen som i skogskanten eller i 

 mindre skogsdungar. Stundom, isynnerhet morgnar 

 och aftnar, brukar han segla omkring i vida kretsar 

 med orörliga vingar. Han är för öfrigt en tämligen 

 trög fågel, som långa stunder sitter stilla hopkrupen. 

 Hans läte är en långdragen hvissling, som under 

 parningstiden ej sällan höres. 



Bivråken lefver till stor del af insekter och är 

 särskildt begifven på humlornas bon. Med sina 

 skarpa ögon ser han på långt håll, hvar en humla 

 kryper in i någon tufva och är då genast, där. 

 Med sina h vassa klor gräfver han fram boet, som 

 lian förtär med hela dess innehåll af honung och 

 larver m. m. Äfven de utbildade humlorna håller 

 han till godo med. Ödlor och ormslår inga, att 

 döma af vår erfarenhet, ofta i I ii vrakens mathållning, 

 liksom äfven fågelungar. Sä t. ex. plundrad?, efter, 

 livad den ene af oss iakttagit, ett par bivråkar en 

 lie] koloni snöskator på deras ungar. (Jämf. s. 37.) 

 Bivråkens bo lägges stundom högt uppei träd- 

 kronan, stundom åter lågt nere i något lummigt 

 barrträd. Ibland begagnar han gamla ormvj'åkbon. 

 Il:m plägar vanligen lägga sitt första ägg ett stycke 

 in i juni och del au.lra 2 — I dagar senare. Han 

 föj er nästan dagligen, indian ramingen varar, boef 

 med friska björklöfskvistar eller anna.1 grönt. Un- 



garna matas till stor del med kakor ur humlebon. 

 De lämna ofta ej redet förrän i början af augusti 

 och äro stundom knappt flygfärdiga, när flyttnings- 

 tiden börjar. Vi hafva i talrika undersökta bon 

 aldrig funnit mera än två ägg; deras. antal brukar 

 angifvas till 3 — 4.. Dessa äro gulhvita med stora, 

 ofta helt sammanflytande, bruna och svartbruna 

 fläckar; hvitaktiga, ofläckade ägg äro iakttagna (enl. 

 meddelande af C. Möller). Äggets längd 45— 53 mm., 

 tjocklek 39—42,5 mm. 



5. Underfam. Glador, Milvini. 



Öfvernäbbets undre rand jämn eller med svag- 

 bukt. Näsborrar ovala, snedt ställda. Yttertån vid 

 roten förenad med mellantåri. Tarsen kort, mycket 

 kortare än underbenet, till sin halfva längd befjädrad, 

 baktill fjällbeklädd. Stjärten klufven. Denna under- 

 familj sammanslås ofta med örnarna. 



Gladsläktet, Milpus, Cuv. 



Näbb rakt till halfva sin längd och sedan 

 starkt nedböjdt med lång hake. Det är svagt och 



från sidorna hoptryckt .* ' 



med smal rygg. Vin- " 1" ' V 



garna långa och smala 

 med 4:de pennan 

 längst. Hufvudets och 

 halsens fjädrar smala, 

 spetsiga, påminnande 

 om örnarnas. Tarser- 

 na på framsidan för- 

 sedda med c:a 5 stora 



plåtar och därnedanför med några mindre plåtar 

 (se omståenele teckning). Fötterna små och svaga, 

 väpnade med tämligen ' klena klor. Släktet omfattar 

 7 arter, som bebo gamla världen och Australien. 



Öfverslkt af arterna. 



I. Stjärten djupt inskuren, dess sidopennor 



50—75 mm. längre än de mellersta M. milvus. 



II. Stjärten grundt inskuren, dess sidopennor 



20 mm. längre än de mellersta M. niger. 



Gladan, Milvus milvus, (L.) (Tafla 31, fig. 1). 



Syn. Milvus regalis, (Briss.), M. ictinus, 

 Savigny. 



Namn: Kungsglada; Glänta (Skåne, Smal.); 

 Ormvåka (Smal.); Onsvala (Vestmanl.). Norska: 

 ■ Glente. Danska.: Glente, Bod (ilen/*'. Finska: 

 KaUcolintu. 



Ofvan brunaktig med ljusare rostbruna — hvit- 



Hiifrad af slada -/ 3 . 



