145 



Bruna gladan, Milvus niger, (Briss.) (Tafla 31, fig. 2). 



Syn. Milvus äter, (Gmel.), M. Jcorschun, (Gmel.). 



Namn: Danska: Sort Glente. Finska: Himeä 

 haarahauJcka. 



Ofvan mörkbrun med svarta spolar. Vingpen- 

 norna svartbruna utan hvitt. Stjärten brun med 

 täta, men otydliga svarta tvärband. Hufvudet och 

 strupen hvitgrå med stora, svarta spolfläckar. Under 

 mörkt rödbrun med längsgående, svarta näckar. 

 Könen lika. Iris gul. Näbb svartaktigt med orange- 

 färgad vaxhud. Fötter gula. Längd 560 — 615 mm. 

 Vingen 432—480 mm. 



Bruna gladan bebor södra och vestra Europa, 

 hon förekommer i hela Afrika, och i Asien går hon 

 mot öster till floden Lena och är vanlig i Persien, 

 men saknas i Indien. I norden är hon ytterst säll- 

 synt. I Sverige har hon endast blifvit funnen i 

 Julita i Södermanland ("/, 1867).* I Finland är 

 hon skjuten nära Helsingfors (aug. 1869) samt sedd 

 därstädes och vid Viborg (Mela). I guvernementet 

 Olonetz skall hon finnas samt ända upp till Archan- 

 gel (Meves 1871). I Norge är hon ej funnen, men i 

 Danmark är hon iakttagen vid Odense (maj 1878) och 

 nära Kiöbenhavn (maj 1895) samt skjuten vid Thure- 

 byholm på Sjaelland (juni 1891) (Collin). 



6. Underfain. Örnar, Aqiälini. 



Tarsen längre än halfva, men mycket kortare 

 än hela underbenet, skillnaden är alltid större än 

 längden af baktåns klo. Yttertån medelst en hinna 

 vid roten förenad med mellantån. 



Denna underfamilj uppdelas ofta i två, i det 

 att vråkama, omfattande 13 släkten och ett femtiotal 

 arter, afskiljas och anses bilda en egen underfamilj , 

 Buteoninae. 



Öfversikt af släktena. 



I. Tarsen baktill med en rad af större plåtar ... Buteo- 

 II. Tarsen baktill med kantiga fjäll eller helt 

 fjäderklädd. 



A. Tarserna befjädrade Aquila. 



B. Tarserna nedtill nakna. 



1. Tarsens nakna del längre eller lika 



med mellantån utan klo Circaetus. 



2. Tarsens nakna del kortare än mellan- 

 tån utan klo (se fig. sid. 118) Hatiaétus. 



Vråkaläktet, Buteo, Cuv. 



Vråkarna hafva tämligen litet, från sidorna 

 hoptryckt näbb (se vidstående fig.). Öfverkäkens 



• Hc .Jägarförbundets tidskrift 18C8. 



undre kant är jämn, utan hak eller bukt. Vingarna 

 äro stora, breda och afrundade med 4: de hand- 

 pennan längst eller lika med den 3:dje. l:sta ving- 

 pennan är kort och 

 lika lång som den 

 8:de. l:sta — 4:de i 

 det inre, 2:dra — 5:te 

 i det yttre fanet in- 

 skurna. Stjärten har 

 särdeles breda pennor 

 och är endast något 

 längre än de sam- 

 manlagda vingarna, samt i spetsen svagt rundad. Tar- 

 sen alltid med en rad af plåtar längs baksidan samt 

 endera, såsom hos fjällvråken, fjäderklädd, i hvilket 

 fall plåtarna döljas, eller ock, såsom hos vår orm- 

 vråk, med en annan rad af plåtar på framsidan. 

 (Se nedanstående figur och den på sid. 146.) 



Ilufvud af ormvräk 



Höger fot af ormvråk. 



Vråkarna äro, jämförda med falkar och hökar, 

 rätt tröga fåglar, som röra sig långsamt och afmätt. 

 De kunna ej fånga sitt rof i flykten. 



Vråksläktet omfattar 24 arter, bofasta på nästan 

 hela jordklotet med undantag af Australien, Söder- 

 hafsöarna och det indomalayiska området. Ofta af- 

 skiljes fjällvråken jämte öfriga, med befjädrade tarser 

 försedda 4 arter som ett eget släkte, Archibuteo; 

 dessa bebo norra Europa och Asien samt Nordamerika. 



19 



