146 



Olversikt af arterna. 



I. Tarser nedtill nakna. 



A. Vingen under 416 mm., tarsens nakna 



del framtill kortare än 45 mm. längd. B. buteo. 



B. Vingen öfver 424 mm., tarsens nakna 



del framtill öfver 50 mm. längd B. ferox. 



II. Tarser befjädrade till tårna B. lagopus. 



Ormvraken, Buteo buteo, (L.) (Tafla 31, fig. 5). 



Syn. Buteo vulgaris, Bechst. 



Namn: Vrak, Musvrålc, Musvåg; Ormvak, 

 Ormråk, Snokvåk, Båk (Smal.); Hök, Slaghök, Svi- 

 hök (Dalarna); Kvidfågel. Norska: Musvaage, Skjör- 

 vingesvaag. Danska: Almindelig Musevaage. Fin- 

 ska: Hiirihaukka, Käärmehaukka : Koppelohaukka 

 (Satak.). 



Buteo buteo var. desertorum, Daud. 



Ofvan mörkbrun, handpennorna med infanets 

 basala hälft till större delen hvita med svartbruna 

 näckar och tvärband. Stjärten mörkbrun med talrika 



lj usbruna tvärband och 

 hvitaktig spets, under- 

 sidan hvitaktig. Un- 

 der brun, buk och 

 undergump med hvit- 

 aktiga fläckar och tvär- 

 band. Stundom är 

 endast undergumpen, 

 stundom större delen 

 af eller någon gång 

 t. o. m. hela under- 

 sidan hvitaktig. Kö- 

 nen lika. Iris brun. 

 Näbb svartaktigt, det 

 undre vid roten gul- 

 aktigt. Vaxhuden och 

 fötterna gula, klorna 

 svarta. Längd 490 — 

 565 mm. Vingen 371 

 — 416. Tarsens nakna 

 del framtill 35—43, 

 tarsen 75 — 85 mm. 

 Ungen är ofvan 

 1 irun med smala rost- 

 bruna fjäderkanter i 

 synnerhet på skuldran 

 och vingen samt med 

 hvitaktiga fjäderkanter i nacken. Strupen är hvit, och 

 rostgula eller hvitaktiga fläckar stå på bröst och 

 buk. Undergumpen är rostgulaktig — hvit, stundom 

 med mörka tvärband. 



Höger fot af fjällvråk, sedd bakifrån. 



Dunungen grå, ofvan brunaktig, under ljusare. 



Varieteten Buteo desertorum kännetecknas af 

 sin rödaktiga färg, som isynnerhet framträder pä 

 skänklar, stjärt och bröst, samt genom sin mindre 

 storlek. Vingen 333—381 mm. 



Ormvråken finnes i nästan hela Europa samt 

 ersattes i Afrika, östra Europa bortom Volga och 

 Ural samt i Indien och i Afrika af den närstående 

 Buteo desertorum. I södra och mellersta Sverige 

 är ormvråken en vanlig fågel. Hans nordgräns kan 

 ej med full säkerhet angifvas, men han är allmän 

 ännu vid Sundsvall samt finnes i Jämtland (Sund- 

 ström) och är iakttagen ända upp till närheten af 

 Muonioniska (Sundeval]). Från Gotland saknas upp- 

 gifter om hans förekomst. I södra Norge är han 

 allmän, men är ej med säkerhet iakttagen norr om 

 Trondhjemstrakten, där han dock ej är sällsynt 

 (Collett). Han går ej ens upp i det subalpiua 

 området. I Finland är han mycket allmän upp till 

 Kaj ana, men okänd längre norrut (Mela). I Danmark 

 är han kanske den allmännaste af alla roffåglar, men 

 är ej funnen på Bornholm (Collin). 



Af formen Buteo desertorum sköts ett exemplar 

 på Amager ( 2 % 1893) samt ett ('/, 1889) i Stevns 

 (H. Winge 1894). 



Ormvråken är en flyttfågel, som ankommer till 

 Vestergötland och Uppland i första hälften af april 

 och flyttar bort i september och oktober. Under höst- 

 flyttningen i september sträcker han ofta öfver Skåne 

 i otroligt stor mängd. Detta sträck afbrytes stun- 

 dom en eller flera dagar och börjar sedan igen, detta 

 sannolikt beroende på att flyttningen alltid företages 

 i motvind eller vindstilla. I mellersta Sverige hafva 

 vi aldrig träffat någon ormvråk vintertiden, men i 

 Norge har han öfvervintrat på vestkusten (Collett), 

 och i Danmark sker det ofta (Collin). 



Ormvråken uppehåller sig såväl i löfskogar som 

 äfven långt inne i de djupa barrskogarna. Han har 

 en vacker, men tung flykt, och man ser honom ofta 

 kretsa högt i rymden. Sitt nästan jamande läte 

 låter han ofta höra, särskildt när ungfåglarna äro 

 utflugna, men familjen ännu någon tid håller till- 

 sammans. 



Ormvråken lefver af sorkar och andra små dägg- 

 djur, ormar, ödlor samt grodor och äfven insekter. 

 På eftersommaren infinna sig ofta hela ormvråk- 

 familjer på de slagna ängarna för att fråssa på gräs- 

 hoppor. På ormslån och huggormen synes han vara 

 särdeles begifven. Men han angriper äfven någon 

 gång matnyttigt vildt. Så ha vi i hans bo funnit 

 rätt vuxna tjäderungar, äfvensom lämningar af har- 

 ungar, dock torde detta vara undantagsfall. 



