147 



I något högt träd, men ej i öfversta toppen, 

 bygger ormvråken sitt stora bo. Det består af täm- 

 ligen grofva grenar och fodras inuti med små gräs- 

 tufvor, strån, mossa o. cl. Äggen, vanligen 3, stundom 

 4, äro hvitaktiga med glesa, bruna fläckar, men . 

 ibland ofläckade. Längd 51—62 mm., tjocklek 

 41 — 48 mm. 



Buteo ferox, (Gmel.) 



Namn:. Danska: Ömevaage, Collin. 



Hjässan brunaktig med roströda fjäderkanter. 

 Ryggen brunaktig, på framryggen med rostgula 

 fjäderkanter. Vingarna mörkbruna, undre ving- 

 täckare rödaktiga, gråfläckade. Stjärten hvitgul vid 

 basen och mot spetsen, stundom med otydliga bruna 

 tvärband. Hufvudets sidor, hals och bröst hvitgula 

 med rödbruna spolstreck. Buk och skänklar bruna. 

 Undergump rödaktigt hvit med bruna streck och 

 fläckar. Iris brungul. Näbb och klor hornfärgade. 

 Vaxhudgul. Längd 609— 685 mm. Vingen 424— 464 

 mm. Tarsen 90 — 95, dess obefjädrade del framtill 

 54—60. 



Ungfågeln mörkare, stjärten gråbrun med talrika 

 bruna tvärband. 



Denna vrak tillhör sydöstra Europa, Mindre 

 Asien, Persien och Indien, om vintern skall han 

 finnas i Afrika. Allmännast lär han häcka vid 

 Volgas nedre lopp. I norden är han endast funnen 

 en gång vid Gaunö på Sydsjaelland (7 12 1892 Baagöe 

 m. fl. 1893). 



Fjällvraken, Buteo lagopus, (Brunn.) (Tafla 31, fig. 6). 



Syn. Archibuteo lagopus. 



Namn : Fjösbent vräk ; Skenvåh (Jämtl.) ; Grå- 

 falk, Strumpvråk. Norska : Fjeldvaage, Graafalk. 

 Danska: Laadenbenet Musevaage ; Vinter- Mitsevaage 

 (Sjsell.). Finska: Piekanahaukka, Biekkohaukka, 

 Lapinhaukka. Lapska: Poaimas, Biekkan. 



Ofvan brun med gulhvita eller stundom rost- 

 bruna fjäderkanter. Vingpennorna mörkbruna, in- 

 lånets basala hälft hvit. Stjärten upptill hvitaktig, 

 nedtill brun med otydliga, ljusa tvärband och smal, 

 hvit spets. Iiufvud, hals och bröst hvitgula med 

 längsgående bruna fläckar. Buken och sidorna mörk- 

 bruna, den förra stundom med rostgul inblandning. 

 Undre vingtäckare, skänkelfjädrar, tarser och under- 

 gump hvitgula, de förra med bruna längsfläckar. 

 Könen lika. Iris mörkbrun eller någon gäng ljus- 

 grå, Näbbet svartaktigt. Tår gula med svartaktiga 

 klor. Längd 528—583 mm. Vingen 410—442 mm. 



En stundom förekommande varietet är ofvan 

 gråhvit med stora, rundaktiga, bruna, och nägra rost- 



gula fläckar. Framhals och bröst bruna med rost- 

 gula fjäderkanter och fläckar, buk och sidor hvita 

 med bruna tvärband. Stjärten hvitaktig, mot spetsen 

 med rostgul anstrykning och bruna tvärband. 



Ungfåglarna likna de äldre. Deras iris är van- 

 ligen ljust ockergul. 



Dunungen hvitaktig, ofvan askgrå. Iris grå. 



Fjällvråken finnes om sommaren i de nordliga 

 delarna af Europa och Asien. Om vintern flyttar 

 han till södra Europa och mellersta Asien samt någon 

 gång till södra Afrika. I den skandinaviska halföns 

 fjälltrakter är han mycket allmän och går ända upp 

 till Nordkap och ryska gränsen. Hans häcknings- 

 område sträcker sig mot söder i Norge ända ned 

 bland Valdres och Telemarkens fjäll (59° 30' N. Br.) 

 (Collett). I Sverige är hans sydgräns obekant, möj- 

 ligen häckar han på fjällen i norra Dalarna, med 

 säkerhet i Jämtland (Meves 1860). I Finland häc- 

 kar han från landets norra gräns ned till Pudasjärvi 

 (Mela). Danmark besöker han under flyttningarna 

 samt om vintern; äfven på Bornholm är han funnen 

 (Collin) samt en gång på Gotland (Kolmodin). 



Hans vårsträck öfver Sverige börjar stundom i 

 mars och varar ibland hela april månad. Höst- 

 flyttningen försiggår i slutet af september och fortgår 

 större delen af oktober. Under vårflyttningen flyger 

 ■han högt och tyckes ge sig af direkt upp till fjällen, 

 sällan uppehållande sig för att söka föda. Under 

 höstflyttningen flyger han åter lågt och uppehåller 

 sig ofta någon tid på slätterna, där riklig tillgång 

 på fältmöss finnes, och uppträder då stundom i stor 

 mängd. Således var han på södra Öland hösten 

 1895 så allmän, att 17 stycken kunde fällas vid 

 skytte för uf under något mer än en timmes tid, 

 och i Skåne har man ofta på samma tid skjutit ett 

 långt större antal. Vi hafva aldrig funnit fjäll- 

 vråken öfvervintrande i mellersta Sverige. I Norge 

 däremot, t. o. m. i landets nordliga delar, stannar 

 han någon gång kvar (Collett), likaså i Danmark 

 under blida vintrar (Collin). 



Från den fjällbrant, han om sommaren bebor, 

 gör han utflykter för att söka rof, men plägar sällan 

 vara länge borta från boet. När man nalkas detta, 

 kretsar han kring fridstöraren, då och då kastande 

 sig ned tätt öfver honom. Eljest flyger han lång- 

 samt och står ofta långa stunder nästan stilla i 

 luften. Fjällvråkens skrik liknar ormvråkens, men 

 är mer entonigt och klagande. Hans föda utgöres 

 af sorkar, lemlar och sannolikt till ej obetydlig del 

 af ripkycklingar, af hvilka lämningar vanligen finnas 

 vid boet. Äfven ett så skarpbitet djur som herme- 

 linen synes ibland få skatta åt honom (Collett 1881), 

 någon gång tillgriper han fisk eller insekter, 



